Джасмин Кресуел
Любов назаем

Превод от английски: Теодора Котева, 1995

chitanka.info

Първа глава

Джули стисна слушалката толкова силно, че пръстите я заболяха, ала като по чудо успя да запази самообладание.

— Чудесна новина, мамо! — възкликна тя с престорено въодушевление. Не й беше лесно. И за да не се издаде, побърза да продължи: — Не очаквах, че Джон ще реши да се ожени отново толкова скоро и то за по-малката ми сестра Алис! Кога е сват…

Думата заседна на гърлото й. — Определили ли са датата?

— Идната събота. — Дори леките смущения по междуградската телефонна линия Чипинг Хил — Челси не можеха да помрачат възторга на госпожа Маршал. — Няма защо да отлагат. След всичко, което преживя, Вики се нуждае от нова майка, а Алис иска да се премести при Джон, без да дава излишни поводи за клюки. Затова решихме, че колкото по-скоро, толкова по-добре. — Тя доволно се разсмя. — Сега лекарската практика на баща ти ще стане действително семеен бизнес.

А аз ще бъда единствената отцепница. Джули отпъди неканената мисъл. На двайсет и четири години беше крайно време да престане да се самоупреква, че не е наследила лечителските дарби на родителите си.

— Значи Алис ще продължи да работи като медицинска сестра? — тактично попита тя.

— Засега да, но и двамата с Джон мислят за бебе. Вики ще се зарадва на братче или сестричка, а ти знаеш, че Алис много обича децата. Сигурно ще имат голямо семейство.

Остра болка отново прониза Джули.

— Алис е много търпелива. Ще бъде чудесна майка. — Все пак успяваше да изрече нужните фрази, въпреки усещането, че сякаш стоманени клещи притискат дробовете й. Беше мислила, че е превъзмогнала незрялото си увлечение по Джон Фарингдън. Уви, явно не бе успяла да го изтръгне от сърцето си.

Джули си пое дълбоко въздух, опитвайки се да посрещне смело факта, че сестра й съвсем скоро щеше да се омъжи за единствения мъж, когото тя някога бе обичала. Идната събота Алис щеше да стане госпожа Джон Фарингдън.

— Само след осем дни! — неволно прошепна Джули.

— Е, няма да е голяма сватба. — За първи път госпожа Маршал като че се оправдаваше. — Не можем да искаме традиционната църковна церемония, разбира се, заради развода на Джон. Макар че никой не би го упрекнал за официалното разтрогване на брака му, след като е по вина на жена му, която…

— Но нали свещеникът е съгласен да ги благослови? — бързо попита Джули. Нямаше желание да обсъжда провиненията на бившата съпруга на Джон. Те й напомняха за собствената й гузна съвест.

— Да, слава Богу. Затова решихме церемонията в църквата да бъде кратка, а после да се почерпим с шампанско. Според баща ти, при дадените обстоятелства показността е излишна.

Тъй като процедурата по развода на Джон бе приключила едва преди три седмици, някои навярно биха сметнали и скромната сватба за скандална, но Джули си замълча. Често й се случваше да премълчава, когато беше сред семейството си. Родителите и сестра й бяха мълчаливи, кротки хора. Жалко, че толкова рядко намираше общ език с тях.

Ала моментът не бе подходящ за изглаждане на отношенията, обтегнати от години. Сега трябваше да се постарае родителите й и сестра й да не разберат за истинските й чувства към Джон. И причината за нейното прибързано напускане на родния дом преди три години.

— Ще пътувам с влака, както обикновено, и в петък по обяд ще си бъда вкъщи — рече тя. — Ще донеса една от моите малинови торти.

— Чудесно. Баща ти много ги обича. Разчитаме на теб и за сватбената торта, естествено. Преценихме, че четири етажа ще са достатъчни, макар че пет биха изглеждали по-внушително.

— Мамо, с торта на четири етажа ще можеш да нахраниш сто и петдесет души!

— Е, скъпа, никога не е зле да си подготвен, нали? Думите прозвучаха доста уклончиво.

— Мамо, я ми кажи колко души смятате да поканите на тази тиха скромна сватба?

— Не е необходимо да бъдеш толкова арогантна, Джули. Повтаряла съм ти десетки пъти, че възпитаните дами не се изразяват така. Правя всичко възможно, но Джон има куп роднини. Трима братя и седем лели, и чичовци, без да се броят братовчедите, братовчедките и племенниците. И като прибавим приятелките на Алис от медицинското училище, колегите на баща ти от болницата и моите познати от църквата.

— Мамо, защо не ми отговориш направо? Колко души ще дойдат?

— Малко повече от сто — изрече набързо госпожа Маршал. — Четири етажа ще са напълно достатъчни, мила моя, а за останалото не се тревожи. За храната и обслужването съм ангажирала хора от един от тукашните ресторанти. Ще монтират голяма шатра навън и ще има къде да се скрием, ако завали.

Приготовленията изглеждаха в доста напреднал стадий за сватба, уговорена едва вчера. Джули се облегна на стената в малката си канцеларийка, като от време на време подхвърляше по някоя дума, за да покаже на майка си, че следи ентусиазирания й разказ за сатенената рокля на Алис, за гладиолите, които щели да красят олтара, и за светлосиния муселин, купен за роклята на петгодишната Вики.

Познатият аромат на току-що изпечен хляб погъделичка обонянието й, а потракването на тавите за печене се сля с неравномерния звън на касовия апарат. Джули погледна часовника си. Четири часът. Късният следобед бе най-натовареното време в магазина, което означаваше — слава Богу! — че има основателна причина да прекъсне разговора.

Не можеше безкрайно дълго да се преструва, че е очарована от новината. Приз си, смъмри се тя, надяваше се Джон да дойде да те види още от мига, в който чу за развода му. Джули стисна зъби и се овладя за пореден път.

— Мамо, не се съмнявам, че Вики ще изглежда като принцеса от приказките. Но сега трябва да тръгвам. Пет-шест души са се наредили на опашка, а една от помощничките ми е болна. Трябва да отида да помогна.

— Честно казано, Джули, прекаляваш с тази твоя фурна! Изобщо не си чула какво ти говоря. Попитах те дали ще доведеш Робърт Донахю на сватбата. Нали ти е годеник, за Бога! Заедно сте вече цяла година и ние с баща ти смятаме, че е крайно време да се запознаем с него. Алис гори от не търпение да го види. Джон също.

Робърт Донахю. Те искаха да се запознаят с Робърт! Ако сърцето й не биеше вече двойно по-бързо от нормалното, при споменаването на името Робърт сигурно щеше да получи сърцебиене. Тя потисна ненадейния пристъп на истеричен смях.

— О, не мисля, че ще успее да отмени ангажиментите си така набързо — изрече припряно Джули, ала дори на самата нея познатото извинение й се стори неприемливо. — Нали знаете какви са американските магнати.

— Не, не знаем — прекъсна я майка й с необичайна горчивина в гласа. — Надявахме се да разберем, но всеки път, когато предложим да се запознаем с Робърт, ти измисляш някакво оправдание.

— Той е много зает.

— Ха! Това ми е известно! Беше в Ню Йорк на петдесет годишнината на баща ти. Летеше за Австралия по Коледа и те заведе в Париж на Великден. А миналия месец, когато всички дойдохме в Лондон, той беше с някакъв министър и през двата почивни дни. Да ти кажа право, Джули, много се зарадвахме, че най-сетне и ти си намери някого, и то такъв забележителен човек, но сега вече започваме да мислим, че се срамуваш от нас. Не идваш у дома. Сякаш откакто се запозна с Робърт, ние вече не те интересуваме.

— Мамо! Не е вярно!

Госпожа Маршал не обърна внимание на забележката й.

Очевидно ядът и болката й се бяха трупали с месеци и сега тя просто не можеше да ги удържи.

— Вярно, баща ти не е милионер, но е добър човек и прекрасен лекар. Надявам се, твоят пребогат и високопоставен магнат да притежава поне половината от неговите качества. Ако е така, ще дойде идната седмица на сватбата на сестра ти и ще намери начин да промени програмата си. Та Алис ти е единствена сестра, а Джон е твой стар скъп приятел, освен че е съдружник на баща ти. В края на краищата, хората не вдигат сватби всеки месец. — Гласът на госпожа Маршал потрепери от напиращите сълзи. — А ти няма от какво да се срамуваш, Джули. Нищо няма да липсва на празненството, не сме чак толкова бедни.

— Мамо, разбрали сте ме съвсем погрешно! — успя най-сетне да се намеси Джули, ужасена от погрешно изтълкуваната постоянна заетост на Робърт Донахю. При други обстоятелства заблудата на близките й би била едва ли не смехотворна. — Робърт иска да се запознае с вас. Толкова пъти ми е казвал, че ще му бъде много приятно. И аз бих се радвала да се съберем всички заедно. Но програмата му е твърде натоварена. Пък и моята работа във фурната. Просто досега не сме имали възможност.

— Тогава постарай се да намерите възможност за сватбата на сестра ти. — Гласът на госпожа Маршал бе все така рязък. — Алис ще ти се обади днес след работа, а ние с ба ща ти ще те очакваме идния петък. Заедно с тортата и Робърт.

— Да, мамо. Робърт ще направи всичко възможно, но не съм сигурна, не мога да ти обещая.

— Предай му да не ни излиза с номера, че внезапно се е разболял от грип. Няма да мине.

Бръмченето по линията й подсказа, че разговорът е приключил. Без да знае да плаче ли, или да се смее, Джули остана като парализирана на бюрото си. Понякога й се струваше, че целият й живот минава така: като не знаеше какво да предприеме, просто не предприемаше нищо.

Тя въздъхна и вдигна ръка да провери дали непокорните й руси кичури не са се измъкнали от кока. Всичко си беше на мястото. Самата тя външно изглеждаше все още цяла, ала душевно се чувстваше разбита. Остави слушалката, изправи се и излезе от канцеларията. Беше се научила, когато е разстроена, да намира утеха в работата си. Печенето на хляб винаги й действаше успокоително.

Дори в този кризисен момент изпита гордост и задоволство, щом се озова в предната част на магазина и огледа помещението. Както обикновено, там цареше приятно оживление. Едни чакаха, за да си купят от сочните сладкиши с пресни плодове, други — за малките хрупкави хлебчета, с които фурната се бе прославила из целия квартал. Пам се сбогува с поредния клиент и с усмивка на облекчение посрещна Джули.

— Ох, слава Богу, че дойде! Имам чувството, че в петък следобед всички жители на Челси минават оттук.

— Ако знаеше още колко пари дължим за онези модерни пещи отзад, щеше да се молиш винаги да е така! Както и да е, аз ще поема касата, а вие с Лора обслужвайте клиентите.

В следващия половин час Джули нямаше време да мисли за друго, но към шест часа опашката неочаквано оредя.

— Тъкмо навреме — подхвърли Пам. — Почти всичко свърши. Има ли от питките с малинов крем при теб, Лора? Умирам от глад.

Другата помощничка огледа полупразните рафтове.

— Тази е последната.

— И е вече продадена! — намеси се весел глас с американски акцент. — Съжалявам, уважаеми дами, но само мисълта за питка с малинов крем ме крепи почти цели пет километра.

— О, здравейте, господин Бакстър! — Макар омъжена и майка на две деца, Пам се изчерви като ученичка, щом срещна погледа на новодошлия. Висок, тъмнокос, с внушително телосложение, той бе в състояние да покори всяко женско сърце.

— Чудехме се дали ще дойдете днес — продължи Пам. — Пак ли спортувате? Ще изтъркате паважа. Лора престана да се преструва, че пренарежда хлебчетата и се взря с безочливо възхищение в потната фланелка, прилепваща изкусително към гърдите на господин Бакстър.

— Горещо е за бягане днес — рече тя.

— Да — усмихна се печално той. — Но като нямам воля да спра да идвам тук за вашите крем пити, ще ми се наложи да увелича разстоянието с още някой и друг километър. Не мога вечно да се преструвам, че панталоните ми са се свили от химическото чистене!

Пам се разсмя, докато му подаваше питката.

— Не ви личи да сте напълнял, господин Бакстър. Целият сте само мускули.

Той глътна несъществуващия си корем и изпъчи гърди с престорено самодоволство, намигайки на двете помощнички.

— Вие отново ми вдъхнахте надежда — изрече с висок шепот той. — Ще отида при ледената царица на касата и ще я поканя да излезе с мен. Сънувах я тази нощ и тя ми се усмихна. Какво ще кажете? Дали това не е знамение? Дали пък на двайсетия път няма да ми излезе късметът?

— Кой знае? Който рискува, той печели — отвърна му Лора със сподавен смях. Фурната им бе крайният пункт на маршрута, който господин Бакстър пробягваше три-четири пъти в седмицата вече близо два месеца. От няколко седмици той упорито канеше Джули на срещи. А тя упорито отхвърляше поканите му, така както отхвърляше почти всички мъжки предложения. След емоциите около Джон Фарингдън бе решила, че животът е много по-спокоен без мъже.

Първоначалното предложение на господин Бакстър да отидат заедно на театър навярно бе направено съвсем искрено, но след нейния първи отказ поканите му от ден на ден ставаха все по-невероятни. А Джули, напълно в духа на играта, измисляше все по-невероятни причини да му отказва. Напоследък дори се улавяше, че чака появяването му и тяхната кратка размяна на остроумия. Липсваха й няколкото минути взаимни закачки в дните, когато той не бягаше.

Днес обаче не й беше до шеги. Не знаеше за какво да се тревожи по-напред — за предстоящата сватба на Джон Фарингдън със сестра й или за факта, че майка й държеше Робърт Донахю да присъства на церемонията. Защо ли му беше измислила точно това име? И защо, за Бога, беше решила, че „годеникът“ й трябва да бъде американец? Винаги можеше да обяви, че са развалили годежа, но пък новината щеше да помрачи радостта на майка й от сватбата на Алис.

Погълната от своята дилема, Джули разсеяно наблюдаваше господин Бакстър, който, след като порови из джоба на спортния си екип, с триумфален замах измъкна банкнота от една лира. Помощничките й имаха право, неволно й мина през ум, той беше изключително чаровен… и на вид влиятелен мъж. Стомахът й се сви за миг от странно вълнение, преди тя да го потисне с досада. За Бога, имаше си предостатъчно грижи днес, та да мисли и за господин Бакстър, и неговото влияние върху хората.

Засуквайки въображаем мустак, господин Бакстър й подаде банкнотата. И току пред очите й се преобрази в карикатурно подобие на порочния водевилен прелъстител, който някога се е появявал на сцената.

— Госпожице Джули, уважаема, бих бил крайно поласкан, ако се съгласите да отскочите с мен до Казабланка в някой от близките дни. Мога да уредя личният ми самолет да излети в удобно за вас време. Шампанското и хайверът са вече в хладилника, а вие може да бъдете абсолютно спокойна за своята чест. — Закривайки устата си с ръка, той се поизвърна към вярната си публика Пам и Лора: — Горката невинна душа дори не подозира, че възнамерявам да я напия и прелъстя веднага щом се издигнем във въздуха.

Двете помощнички се подсмихнаха. Макар многократно да бяха убеждавали Джули, че греши, като отказва на такъв мъж, те вече се бяха примирили с непреклонността й и просто се наслаждаваха на остроумните й отговори. Затова сега обърнаха глави към нея в очакване на нейния пореден отказ.

Джули устоя на погледите им, въпреки че едва ги забелязваше. Всъщност почти не беше чула поканата на господин Бакстър заради внезапното бучене в ушите си. Нямаше никакво готово извинение. В главата й се въртяха куп противоречиви мисли, ала никоя от тях не изглеждаше разумна, най-малко пък натрапчивата идея, че господин Бакстър е американец. В собствения й магазин, под носа й, стоеше мъж и я канеше на среща. При това американец! Джули усети как се втренчва в него с широко отворени очи, поглъщайки за първи път всеки детайл от външността му: висок поне метър и осемдесет, с тяло като на Арнолд Шварценегер, много тъмна коса и загоряла от слънцето кожа, но сини очи — отбеляза тя с трепет — и равни бели зъби. Имаше и приятна усмивка — едновременно дружелюбна и сексапилна, както често се изразяваха Пам и Лора. Помощничките й го смятаха за „-вълнуващия подарък от Бога за жените по света“. Дали щеше да направи същото добро впечатление и на майка й?

Джули побърза да отпъди безумната мисъл. Господин Бакстър бе приветлив и дружелюбен, ала едва ли щеше да се съгласи да й помогне. Пък и кой знае с какво се занимаваше? Кой знае дали беше в състояние да води обикновен разговор, какво остава за обсъждане на международни финанси? А за мнимия Робърт Донахю това бе нещо твърде съществено. Как изобщо можа да си го помисли! Само защото бе усетила спотаена властност зад свободните маниери на господин Бакстър, не можеше да очаква, че той ще успее да изиграе ролята на крупен финансист милионер. Дори да имаше желание да го стори.

Джули го гледаше, загубила дар слово от страх да не би, като си отвори устата, да издаде някоя от налудничавите си идеи.

Не беше необходима особена наблюдателност от страна на господин Бакстър, за да забележи, че реакцията й не следва обичайния развой на нещата. Той я изгледа изпитателно за не повече от миг, но на Джули й се стори, че вижда много повече от душевните й терзания, отколкото би й се искало.

Осъзнавайки присъствието на любопитната им публика, тя с облекчение посрещна поредната му реплика в образа на водевилен прелъстител. Сложил ръка на гърдите си, той рече:

— Не ме дръжте в неизвестност, госпожице Джули. Вашето неочаквано колебание ме обнадеждава. Нима. Възможно ли е да съм разтопил най-сетне леденото ви сърце?

Ледено ли? В момента сърцето й приличаше по-скоро на изригнал вулкан. Бих могла да платя на този човек, мислеше трескаво тя. Да сключим сделка. Петстотин лири за двата почивни дни. Поемайки дълбоко дъх, Джули отвори уста, ала тутакси я затвори. Господи, какво безумие! Обаждането на майка й я беше разстроило.

Господин Бакстър доближи до касовия апарат.

— Самолетът ми е много комфортен — мило подметна той. — А и съм чувал толкова хубави неща за Казабланка. Но ако сте твърде заета, можем да вечеряме заедно тук, в Лондон.

Джули най-после успя да проговори.

— Името ви е Робърт, нали? — попита тя и почувства как бузите й пламват. За Бога, точно това не трябваше да казва!

Господин Бакстър не се учуди на странния й въпрос.

— Да — рече той. — Това хубаво ли е, или лошо?

— Ами… Не знам. Може би… е хубаво.

С периферното си зрение тя забеляза как Пам и Лора се спогледаха стъписани. Естествено. Откъде да знаят, че спешно й трябва някой „Робърт“ за следващата седмица.

Здравият й разум се върна, преди съвсем да е затънала в блатото, зейнало пред нозете й. Трябваше й Робърт Донахю, а не кой да е Робърт. Напрежението несъмнено замъгляваше разсъдъка й. По-добре да отпрати господин Бакстър, преди да е направила нещо, за което да съжалява цял живот.

— Благодаря за поканата — каза тя, без да среща изпитателния му поглед, — но тези дни наистина съм заета. — И на фона на въздишките на помощничките си събра няколко монети и му ги подаде. — Заповядайте, господин Бакстър. Надявам се да ви видим пак идната седмица. Сега разработвам нова рецепта за торта с къпини и бита сметана.

— Звучи изкусително. Май още от утре ще трябва да увелича километрите. — Той взе рестото и го пусна внимателно в джоба си. — А не искате ли да дойдете с мен и да обсъдим на чашка нашето евентуално пътуване до Мароко по-следващата седмица? Или нещо друго, за което бихте желали да поговорим? — И с внезапно сериозен глас добави: — Казвали са ми, че съм добър слушател.

Джули се поколеба. Какво лошо имаше в това да го попита дали би искал да отиде на сватба? Той беше американец, казваше се Робърт и беше тъмнокос. Несъмнено щом самата съдба й пращаше такива явни знамения, би било глупаво да не се възползва. Джули стисна ръце в скута си, за да скрие треперенето им. Дори очите му бяха сини! Винаги старателно бе избягвала всякакви описания на Робърт Донахю, но веднъж по погрешка бе споменала пред родителите си, че той има тъмна коса и сини очи. Джули хвърли един последен таен поглед на мъжа пред себе си. Образно казано, Робърт Бакстър й падаше като на тепсия от небето.

Тя се изправи и с твърда решимост затвори чекмеджето на касовия апарат.

— Ние с Робърт отиваме да изпием по нещо — рече тя на смаяните си помощнички. — Пам, нали имаш ключове? Би ли заключила, като свършите?

Видимо шокирана, Пам бързо успя да се съвземе.

— Не се тревожи, Джули. Ще се погрижим за всичко. Приятно прекарване!

Робърт Бакстър докосна Джули по лакътя и невидима искра премина по цялото й тяло. Той се извърна и я изгледа, в дяволитото му изражение се забелязваше и следа от сериозност.

— Не съм убеден, че Джули знае как да прекарва приятно — подметна тихо той. — Но ще се опитам да я науча.

За миг настъпи тишина. После, отново с типичната усмивка на уста, Робърт сложи малиновата крем пита на плота.

— Подарък за вас, уважаеми дами. След като Джули най-сетне се съгласи да излезе с мен, вече нямам нужда от излишни калории. Да ви е сладко!

И следвана от веселите благодарности на Пам и Лора, Джули излезе от магазина.

— Поради твърде неофициалното ми облекло, нямаме богат избор — рече Робърт. — Можем да отидем в апартамента ми, който е ей там, зад ъгъла. Или в „Шез Тиби“. Не е далеч, но пък сервират хубаво вино и вълшебни ястия със сирене.

— Предпочитам „Шез Тиби“ — отвърна Джули.

Той се усмихна тъжно, щом се насочиха към ресторанта.

— Боях се, че точно това ще кажеш.

Джули се почувства гузна, макар да беше убедена, че мъж като Робърт Бакстър едва ли среща трудности при намирането на приятелки.

— Робърт, може би не трябваше да излизам с теб — за говори тя. — Истината е, че те подведох, като приех поканата ти.

— Защото си омъжена. — Унилото му заключение бе примесено с цинизъм.

— Не, разбира се, че не съм! Как можа да си го помислиш?

— Съвсем лесно, повярвай.

Джули не забеляза да е шокиран. Подобно отношение й бе добре познато. Но тя едва ли имаше право да съди хората заради техния морал. Ако нейните собствени разбирания за добро и лошо не бяха толкова нестабилни преди три години, тя нямаше да изпадне в днешното унизително, абсурдно положение. Очевидно колкото по-скоро кажеше на Робърт какво иска, толкова по-добре щеше да бъде и за двамата. Трябваше недвусмислено да му покаже, че отношенията им ще бъдат чисто делови. Набирайки смелост, тя заговори, преди съвсем да се е разколебала:

— Всъщност, Робърт, аз имам проблем и се надявах да ми помогнеш. Искам да ти направя предложение, делово предложение. Само затова се съгласих да изляза с теб.

— Делово предложение?

— Да. За миг тя долови някаква сдържаност от негова страна, известно съпротивление. После той отново я погледна с чисто любопитство и Джули реши, че се е заблудила. — Не бих отказал добро предложение — рече той. — Да чуем твоето.

Втора глава

В „Шез Тиби“ беше вече пълно с посетители, празнуващи края на седмицата, но управителят познаваше Робърт и бързо им намери едно ъглово сепаре.

Робърт се настани на меката тапицирана пейка на прилично разстояние от Джули. Тя му бе благодарна за тактичното отношение, уверена, че няма да й натрапва близостта си. Дали обаче й трябваше толкова тактичен, внимателен човек? Ако беше от докачливите, можеше да изскочи с викове от сепарето, щом чуеше плана й. Джули започна да премисля отново, доволна, че не бе споменавала никакви подробности.

Робърт се облегна назад и се усмихна на управителя.

— Благодаря ти, Дейв. Какво ще пиеш, Джули?

— Бяло вино. Чаша „Шабли“, ако е възможно.

— Донеси ни бутилка „Сент Сир“, Дейв и порция от прочутото ви сирене „фондю“, когато намериш свободна минута. Ние не бързаме. — Той изгледа Джули през масата, след като управителят се отдалечи. — Нали не бързаме?

— Не бих искала да те задържам, ако имаш ангажименти…

— Нямам нищо неотложно. Опитвала ли си специалитета на „Тиби“? Великолепен е. Не е от класата на вашите крем пити, но нещо подобно.

— Не, не съм идвала тук. Рядко ходя по ресторанти. — Джули нервно кършеше пръсти.

— Не ти ли харесва?

— Харесва ми, ако храната е добра. Но нямам много свободно време. Заета съм във фурната. Сама си набавям продуктите през лятото обикалям пазарите за плодове. Пък и създаването на нови рецепти отнема цели часове. А ти, Робърт? Често ли се храниш навън? Какво ще кажеш за лондонските ресторанти?

— Скъпи са — рече той с обичайната усмивка. — Твърде скъпи.

Точно такова начало й трябваше.

— Чувала съм, че много неща в Лондон изглеждат скъпи за американците — каза тя. — Ти с какво се занимаваш?

— В момента правя филм за „Титан Студиос“. Бюджетът не е голям, но заплащането е прилично.

— Интересно! А ти какъв си в този филм? Той се усмихна криво.

— Всъщност аз съм един от актьорите.

— Актьор! — Мислите й запрепускаха. Чудесно! Ето защо винаги бе успявал да разсмее Лора и Пам със своите нестандартни предложения. Дори днес, въпреки че мисълта й бе другаде, тя забеляза майсторското му преобразяване от обикновения Робърт Бакстър в лукавия злодей от някоя мелодрама. Едва ли можеше да има по-ярко знамение на съдбата! До петък тя трябваше да намери американец, финансист, милионер, а насреща й седеше един от малцината мъже в Англия, които биха могли убедително да изиграят подобна роля.

Гласът на Робърт прекъсна унеса й.

— Всички актьори ли те карат да онемяваш, или причината е в мен самия?

Тя премигна и осъзна, че се е втренчила в него с отворена уста. Бързо стисна устни и преглътна с усилие.

— О, не, просто се изненадах. — Беше си самата истина. — Не бях срещала актьори досега. Това първият ти филм ли е?

— Не съвсем.

Внезапно я осени ужасяваща мисъл.

— О, Господи! Да не си някоя световноизвестна филмова звезда? Извинявай. Не ходя много често на кино.

Той сякаш се засегна.

— Така ли? Не си ли чувала за Силвестър Сталоун? Мислех, че всички познават Силвестър Сталоун.

Джули пребледня.

— Да не искаш да кажеш, че си? Не, не може да бъде — смути се тя. — Със сигурност не си Силвестър Сталоун.

Дяволити пламъчета танцуваха в сините му очи.

— Не, не съм. Само попитах дали си чувала за него.

Тя направи гримаса, привидно наскърбена, а неговите устни се изкривиха в усмивка. Стори й се, че с някакво необяснимо облекчение той се пресегна и леко я докосна по ръката.

— Не се притеснявай, Джули. И заклетите киномани не ме познават. Не съм звезда. Изобщо не съм известен. Участвал съм в няколко телевизионни реклами, още докато учех, но рекламната агенция реши, че кучето се справя по-добре от мен и ме изхвърлиха. Бях съкрушен, честна дума, но успях да поизгладя смачканото си самочувствие и оцелях. Оттогава, вече петдесет години, откакто кучето Фидо ме измести, работя в една продуцентска компания, но сега за първи път бяха така любезни да ме сложат пред камерата.

— И все пак си професионален актьор!

— С какъв възторг го каза само. Да не би актьорите да имат някакво особено значение в твоя живот?

Джули се загледа в ръката на Робърт, облегната небрежно на масата. Странна тръпка премина по тялото й и тя разбра, че вече е решила. Кучето може да го е изместило навремето, но щом сега са сметнали, че е достатъчно талантлив, та да го снимат чак в Лондон, значи ще е достатъчно добър да изиграе ролята на крупен финансист пред шепа нищо неподозиращи сватбари. Трябваше й само за почивните дни. А след сватбата на Алис и Джон… След сватбата ще се обади на майка си и ще й съобщи, че с Робърт са развалили годежа. Ще й каже, че постоянната заетост и честите пътувания на Робърт Донахю са направили връзката им невъзможна. И щеше да сложи край на цялата бъркотия, в която постепенно се бе озовала.

Управителят на ресторанта се появи и им поднесе врящо то гърне с „фондю“ придружено от панерче хляб и комплект специални вилици с дълги дръжки. Сръчно отвори бутилката вино и наля малко на Робърт.

Прекъсването даде възможност на Джули да поразмисли още, ала вместо да се зарадва, тя установи, че чака с нетърпение човекът да се отдалечи.

Щом останаха сами, Робърт вдигна чаша за тост.

— Да пием за този паметен петък. И за твоето предложение. Ще ми кажеш ли защо накрая реши да приемеш поканата ми?

Джули отпи глътка от виното си, после още една. Ако стомахът й не се бунтуваше в момента, сигурно би й се усладило. Тя си пое дълбоко въздух.

— Искам да дойдеш с мен на сватбата на сестра ми идната събота. — Ето че го каза и не беше толкова трудно.

На лицето на Робърт се изписа комично разочарование.

— Господи, там, където съм роден, на това не му викат „делово предложение“. Едва ли биха го нарекли и „среща“. Да поканиш мъж на семейно тържество е почти като да му направиш предложение за женитба.

Тя се разсмя, макар да не бе и допускала, че ще намери повод за смях около сватбата на Алис и Джон.

— А къде си роден, Робърт?

— В Ню Йорк. В центъра на Манхатън. Родителите ми и повечето ми братовчеди все още са там. Само брат ми се премести на запад, в Колорадо, а по-малката ми трийсетгодишна сестричка избяга с новия си съпруг в Бостън.

— Ще ти платя, за да дойдеш с мен на сватбата — припряно изрече Джули. — Петстотин лири за петък, събота и неделя.

Робърт я изгледа продължително.

— Петстотин лири са много пари — отбеляза накрая той. — Това са почти хиляда долара. Аз бих дошъл и безплатно.

Джули потисна обзелата я за миг надежда.

— Не си чул цялата история, Робърт. Работата е там, че не искам да бъдеш самия себе си, а да изиграеш роля.

— Да изиграя роля ли? Като във филм? Тя кимна.

— Искам да се представиш за мой годеник. — Тя тутакси сведе поглед към чашата си и изпи съдържанието й до дъно. Виното й помогна само отчасти да поприкрие видимото си смущението си.

С невъзмутимо изражение Робърт отново напълни чашата й. После набоде парче хляб на една от дългите вилици, потопи го в специалитета на заведението и го подаде на Джули. Повтори процедурата за себе си и едва тогава заговори:

— Какъв е всъщност проблемът, Джули? Ти си млада, неомъжена, имаш прекрасна фигура и красиво лице. При това положение не виждам защо, за Бога, ще трябва да плащаш петстотин лири на някакъв непознат, за да дойде с теб на сватбата на сестра ти? Ако е толкова наложително да бъдеш с придружител, пък било то и годеник дори, сигурно поне пет-шест души само чакат да им се обадиш…

— Трябва ми американец — поясни тя, доволна, че не й се налага да разкрива пълната липса на подобни кандидати.

— А ти не познаваш други американци, освен мен?

— Познавам, но само жени.

— Добре, да приемем, че е така — въздъхна той. — Защо точно американец ти трябва за годеник?

— Защото един ден бях в безизходица и излъгах, а сега вече съм се оплела в лъжи.

Направи й впечатление, че той не попита веднага за лъжите.

— А защо си била в безизходица?

— Защото ми беше омръзнало да повтарям на родителите си, че не е нужно да се тревожат за мен. — Тя се намръщи. — Не, не беше съвсем така. Исках да ме оставят на мира. А не да им обяснявам непрекъснато защо предпочитам да живея в Лондон.

— Затова ги излъга. Тя кимна.

— Беше по това време миналата година. Една голяма фирма ми беше предложила да купи фурната, и то доста изгодно. Родителите ми много настояваха да я продам и да се върна при тях в Чипинг Хил. А аз не знаех как да им обясня, че ги обичам, но не бих могла да живея постоянно с тях. Те не искаха и да чуят, че си имам свои планове за фурната. — Джули се втренчи в бълбукащото сирене, за да потисне спомена за обидата и негодуванието в гласа на майка си, както и колко трудно бе устояла на изкушението да се върне в Чипинг Хил и да бъде близо до Джон Фарингдън.

— С други думи, трябвало ти е оправдание да не се връщаш вкъщи и ти си измислила този свой „нов приятел“?

— Тогава ми изглеждаше просто — заоправдава се тя. — Казах им, че съм се запознала с един американец, мултимилионер и че искаме да бъдем повече време заедно.

— Защо пък американец?

— Реших, че трябва да е чужденец. Ако бях казала англичанин, щяха да започнат да ме разпитват в коя компания работи или къде е учил, или къде живее. А Америка е достатъчно далеч.

— А защо милионер?

Джули почувства как се изчервява.

— Така и така бях излъгала, защо да не доукрася нещата докрай. Не мислех да поддържам дълго с тази история, но Робърт Донахю се оказа много полезен.

— Робърт Донахю ли? Така ли се казва твоят американец?

— Удивително съвпадение, нали? И двамата се казвате Робърт.

— Удивително. Някои биха казали „невероятно“. — Джули бе твърде увлечена в разказа си, за да отдаде някакво значение на хладния му саркастичен тон.

— Подробностите около Робърт постепенно се трупаха — продължи тя. — Винаги, когато ми трябваше извинение да не си отида у дома, „Робърт“ беше идеалното алиби. Майка ми спря да ме разпитва кога най-сетне ще си намеря достоен човек да си уредя живота. Баща ми престана да се тревожи как си плащам сметките за новите пещи във фурната. Беше чудесно. Така постепенно несъществуващата ми връзка с Робърт Донахю се превърна в страхотна любовна история.

— Защо не се отърва от нея навреме? Преди да ти се наложи да показваш своя Робърт Донахю?

Защото жената на Джон пак го напусна и аз разбрах, че той е влюбен в сестра ми.

— Прав си — рече тя, без да среща погледа му. — Отдавна трябваше да приключа с лъжите. Но докато се опомня, беше станало късно. Родителите ми от три месеца чакат да се запознаят с този възхитителен финансов магнат. Сега са започнали да мислят, че го държа настрана, защото се срамувам от тях. Майка ми ще се обиди, ако не се появя на сватбата в компанията на своя американски милионер.

Робърт помълча, докато си приготви и изяде още едно парче хляб, натопено в специалитета.

— Кажи на родителите си, че сте развалили годежа.

— Не! — Отказът й прозвуча твърде разпалено. — Не — повтори тя, опитвайки се да бъде по-спокойна. — Трябва ми годеник за тези три дни, Робърт. И ще си намеря.

Той долови напрежението й.

— Защо не ми кажеш цялата истина? — попита тихо. — Усещам, че има и друга причина, не са само родителите ти.

Беше по-проницателен от необходимото, но щом щеше да й помага, Джули му дължеше поне частичка от истината.

— Трябва ми годеник за прикритие — призна накрая тя. — Обичам един човек, за когото не мога да се омъжа.

— А той ще бъде на сватбата?

— Да.

— Защо не можеш да се омъжиш за него? Женен ли е?

— Не съвсем.

— Отговорът е или да, или не, Джули. Ако ти обещава да се разведе, помисли реално. Няма да го направи.

Джули усети как от унижение стомахът й се свива на топка.

— Не е женен — отговори с равен глас тя. — Не е това, за което си мислиш, Робърт, но да говорим по същество. Обещавам ти, че никой няма да страда, ако дойдеш с мен на сватбата на сестра ми. Напротив, за много хора така ще бъде по-добре. Приеми го като чисто професионален ангажимент, само камерата ще липсва. И двамата ще спечелим. Ти ще получиш петстотин лири и ще можеш да обиколиш любимите си ресторанти или да отскочиш до Париж някой ден. А аз…

— Какво ще спечелиш ти, Джули?

— Повече кураж — тихо отвърна тя. Кураж, за да мога да гледам спокойно как Джон Фарингдън става съпруг на сестра ми.

— Кажи ми как си го представяш — облегна се назад Робърт.

— Нима си съгласен? — Джули не удържа пискливите нотки на внезапна радост в гласа си.

— Поне засега. Утре може да реша, че съм се побъркал…

— Може пък да ти хареса — прекъсна го припряно тя. — Ще имаш възможност да видиш типична английска сватба, а и природата там е много красива.

— Къде живеят родителите ти?

— В Чипинг Хил, едно село на сто и шейсет километра от Лондон и на двайсет и пет от Бат. Има около хиляда жители, една църква и две кръчми. „Новата“ е построена в началото на осемнадесети век, а „старата“ е от времето на Чарлз Втори. И все още сервират бирата топла както някога.

— С това ли мислиш да ме примамиш? — Робърт сбърчи нос. — Да приемем, че не съм се вразумил в близките няколко дни, тогава трябва да ми разкажеш повече за семейството си и за Робърт Донахю. Да започнем със сестра ти. За кого ще се омъжи?

— Сестра ми се казва Алис. На двайсет и три години е, с година и половина по-малка от мен. Хубава е. С руса коса.

— Като твоята?

— Не, малко по-тъмна и къдрава. Бъдещият й съпруг е Джон Фарингдън, разведен отскоро, с малка дъщеря. — Хладното безразличие, с което произнесе името на Джон, бе достойно за възхищение. Е, от край време успяваше да говори уж спокойно, докато сърцето й се късаше. — Джон пристигна в селото преди четири години като младши съдружник в частната практика на баща ми…

— Баща ти лекар ли е?

— Да. Майка ми е медицинска сестра, а Алис е акушерка.

— Нямаш ли братя?

— Не.

— Как така си се отървала от медицинското поприще при тези здрави традиции в семейството?

Въпросът бе съвсем непреднамерен. Робърт дори не подозираше колко точно е подбрал думите си.

— Трудно — отговори Джули с правдоподобна лекота. — Родителите ми бяха много разочаровани, когато постъпих в Школата за обществено хранене в Брюксел, а не в медицинското училище в Бристол.

— Но сега нещата стоят другояче, предполагам. Сигурно се гордеят с твоите забележителни постижения във фурната.

Тя се усмихна. Умееше да се усмихва — така, както умееше да говори с безразличие, когато се наложи.

— Мисля, че те още не могат да проумеят защо си губя времето като правя хляб, вместо да спасявам живота на хората. Но все пак са доволни, че съм си избрала доходна професия.

— С други думи, родителите ти нямат представа кой е основният ти стимул в живота и ти се чувстваш виновна заради тяхната некомпетентност.

Не, тя нямаше да му позволи да надникне в душата й, да разкрие чувствата й и да развали образа, който бе градила с такива усилия цели три години. Затова просто продължи да му се усмихва.

— Предполага се, че родителите трябва да обичат децата си, Робърт, а не да ги разбират. И в това отношение моите се справят отлично.

Изражението му бе много по-критично, отколкото й се искаше, но за щастие той пръв смени темата.

— Разкажи ми за Робърт Донахю. Как е станал милионер? Да не би да е гълтал фалирали компании за закуска или е натрупал богатството си от компютърни чипове? Или пък е продавал автомобилни двигатели на японците?

— Не знам — призна тя. — Честно казано, Робърт, родителите ми едва се справят с личните си сметки в банката, какво остава да са наясно с тънкостите на крупните финансови операции. Никога не са ме питали как е забогатял Робърт Донахю. Каквото и да им кажеш, ще ти повярват.

— Изненадан съм, че не са проявили по-голямо любопитство.

— Като се запознаеш с тях, ще разбереш. Баща ми е всецяло отдаден на своите пациенти, а майка ми се е посветила на дома и семейството. За тях думата „финанси“ е просто термин. Можеш да си измислиш каквото поискаш, няма да те разпитват.

— Тогава може би съм получил наследство.

— Не. Прекалено лесно е. Би им прозвучало по-добре, ако си се трудил с пот на челото.

— Крупните финансисти не се потят. Първата им работа е да си купят климатични инсталации.

Джули преглътна смеха си.

— Моля те, Робърт, да говорим сериозно.

Той се позамисли.

— Какво ще кажеш за филмовата индустрия? Знам някои неща за финансирането в киното и ще мога да говоря за това без опасност да се изложа.

— Чудесно! — Ала почти веднага ентусиазмът й угасна. — Но нали милионерите в тази област са все прочути актьори или режисьори? Дори моите родители ще се усъмнят, след като никой не е чувал за човек на име Робърт Донахю.

Той я изгледа учудено, после се разсмя с явно задоволство.

— В света на киното има толкова задкулисни джуджета и магьосници, колкото и във всяка друга индустрия, големите богаташи в Холивуд са хора, които пръскат цели състояния, за да не се появят във вестниците или по телевизията. Продуцентите взимат милиони от един-единствен по-крупен документ. От друга страна, пари винаги могат да се спечелят и от по-скромните продукции за видео пазара.

Според думите му излизаше, че печалбите във филмовата индустрия са проста работа като изрязването на бисквити от тесто. А Джули със своя тригодишен стаж знаеше, че и малката печалба не идва толкова лесно, колкото изглеждаше на пръв поглед. Но Робърт беше актьор и като всички актьори, за които бе чела, приемаше професията си твърде присърце, та затова едва ли познаваше клопките и сривовете в света на бизнеса.

— Не опростявай нещата, не е толкова лесно да се правят пари — предупреди го тя. — Убедена съм, че истинските магнати гледат по-сериозно на работата си.

— Не си ли чувала, че трудно се печели само първия милион? — Робърт я изгледа невинно. — След като с ходене по мъките изпросих средствата за първия си филм на ужасите, други трудности не съм имал.

— За кой филм говориш? — попита Джули и веднага се разсмя на собствената си недосетливост. — Добър актьор си, Робърт. За малко да ме подведеш.

— Благодаря за комплимента. Ще го кажа на режисьора си. Вчера имах чувството, че е готов да доведе Фидо и да му даде моята роля.

— А тя е…

Той замълча за миг, после се подсмихна.

— Нощта на невероятните съвпадения! Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че ролята ми е на финансист? Измамник, разбира се.

Джули не се разсмя. Студени тръпки полазиха по гърба й. Съдбата не само й поднасяше няколко странни съвпадения, а и несъмнено се опитваше да я оплете в тях. Смесването на измислицата с реалността ставаше тревожно. Робърт за сетен път със смущаваща бързина долови промяната в настроението й.

— Колебаеш ли се? — попита тихо той.

— Като че ли да — призна тя.

— „На лъжата краката са къси.“ Дядо ми го е казвал, а той е най-лукавият човек на света. Защо не се откажеш от лъжите? Приеми датата на сватбата за начало да казваш само истината.

Добър съвет. Само дето тя нямаше кураж. Дори да намереше сили да застане пред родителите си, как щеше да измине целия път до дома и четирийсет и осем часа да се преструва, че й е весело, когато Джон се женеше за сестра й. Трябваше й нещо важно, което да ангажира мисълта й. Шепа лъжи, заради които да не мисли как Джон хваща ръката на Алис и повтаря клетвата за вечна вярност и любов. Силно рамо, на което да се облегне, докато излиза от църквата след младоженците. Една преграда от плът между самата нея и най-съкровените й чувства. Освен това, рече си мрачно Джули, искаш го заради проклетата си гордост. Трябва ти годеник, за да затвориш устите на хората. Ами Алис? Не искаш по-малката ти сестричка да се досети за тъжното ти самотно съществувание, когато те попита какво правиш в големия град.

Джули отпи последна глътка от чашата си.

— Искам да дойдеш с мен — каза тя. — Ако петстотин лири не са достатъчни, ще ти дам шестстотин.

Отговорът му дойде неочаквано бързо.

— Добре — рече той невъзмутимо. — Искам триста предплата и триста, след като изпълня задачата. В брой. За предпочитане в банкноти от по петдесет лири.

Внезапното му съгласие, както и хладната пресметливост на условията му я изненадаха. Позасегната, тя се опита да му отговори със същия тон:

— Ще имаш парите в петък. Откъде да те взема? Какъв е адресът?

— Ти ми кажи адреса и аз ще мина да те взема.

— Мисля да пътуваме с влака. Както правя винаги. Ще те взема с такси от квартирата ти и оттам ще отидем на гарата.

— Нима мултимилионерите пътуват с влак?

— Разбира се, че пътуват с влак, когато са дошли за кратко в Лондон — отвърна уверено тя. — Робърт, аз не мога да си позволя нищо друго.

Той направи разочарована гримаса.

— Жалко! Мислех, че най-после ще имам шанс да се возя в ролс-ройс с личен шофьор.

— Съжалявам, ще се возиш на най-обикновен пътнически влак. По въпроса за облеклото ти.

— Няма проблеми. Ще взема някой костюм от реквизита.

— Чудесно — каза тя с нескрито облекчение.

— Да не мислиш, че имам само фланелки и шорти? Не се тревожи, Джули, разполагам с всичко необходимо за ролята.

— Но дали ще можеш да я изиграеш? — Думите й се изплъзнаха, преди да успее да ги спре.

Робърт се извърна към нея. Закачливият му поглед помръкна, сменен от някакво ново, по-властно чувство. Той нежно хвана ръката й. Очите му я хипнотизираха с непреодолимия си вътрешен огън и не й позволяваха да отмести поглед. Тя съзнаваше, че той просто играе, ала усети как стомахът й болезнено се сви и ръката й трепна в дланта на мъжа.

— Ти си най-красивата жена, която познавам — сподавено промълви Робърт. Поднесе ръката й към устните си и подари по една ефирна целувка на всеки пръст. — Кога ли ще ми позволиш да те прегърна, за да ти покажа какво е любовта?

Вълнението й се усили, огън плъзна по вените й, костите й сякаш се стопиха. Сигурно затова не можеше да помръдне. Странно, ръцете й бяха ледени, въпреки че цялата гореше. А върховете на пръстите й пулсираха ритмично там, където устните на Робърт ги бяха докоснали.

Той бавно вдигна глава и внимателно постави ръката й обратно на масата.

— Добре ли го изиграх? — попита с известно безпокойство, като се облегна назад. — Никога не съм бил особено убедителен в любовните сцени.

Джули затвори очи и на няколко пъти пое дълбоко въздух.

— Казах ти… — Гласът й прозвуча необичайно. Тя замълча, изкашля се и започна отново: — Няма нужда от любовни сцени, Робърт. Родителите ми ще искат да видят един солиден мъж с перспективи за добър съпруг. А не пламенен любовник.

Той заговори съвсем сериозно:

— Знаеш ли, Джули, и ти, и родителите ти имате твърде погрешни схващания. Ако един мъж не обича пламенно жена си, той няма да бъде добър съпруг, независимо от милионите му. И ако ти не го разбереш навреме, няма да ти е ни как лесно.

Трета глава

В събота утрото действително бе по-мъдро от вечерта. Ако тогава или в някой от следващите дни беше успяла да се свърже с Робърт, Джули без колебание би отменила запланувания маскарад. Ала опитите й да го открие на телефонния номер, който й бе дал, се оказаха безплодни.

Обичайните му посещения в магазина също престанаха. Стиснала зъби, Джули стоически отклоняваше любопитните въпроси на помощничките си, раздвоявана между облекчението, че мъжът се е изплашил, и гнева, задето не е имал смелостта да признае направо, че планът й е налудничав и той не желае да участва в него.

За щастие, допълнителната работа по изпичането на четирите блата от традиционната сватбена торта и старанията около украсяването на всеки от тях не й оставяха много време за размисли. Налагаше й се да ги пече нощем, когато пещите не бяха заети, и три дни поред се прибираше вкъщи едва в полунощ.

В петък сутрин преумората и недоспиването вече бяха притъпили сетивата й. Мисълта за Алис и Джон предизвикваше само поносима, мимолетна болка. Единственото по-осезаемо чувство бе съжалението, че Робърт нямаше да й бъде закрила през почивните дни.

Спомняше си ясно неговата усмивка. Тя проблясваше в съзнанието й съвсем неочаквано и караше бузите й да пламтят. Малко жени биха устояли на тази усмивка. С какво удоволствие би наблюдавала нейното въздействие върху някои от по-възрастните си лели и вечно одумващите съседки.

Уви, нямаше да изпита това дребно задоволство, както и други, по-значими удоволствия. Ала сватбата наближаваше и тя трябваше да я посрещне с високо вдигната глава. След като закуси, Джули поръча такси по телефона и диспечерката й обеща да изпрати кола веднага. Тя механично изми кафеварката, подсуши плота и поля саксиите с цветя. Гордееше се, че бе успяла да си купи апартамент, макар и малки, стаичките й винаги бяха подредени и уютни.

Тя провери отново дали всички прозорци са затворени, опитвайки се да реши как да оправдае пред родителите си отсъствието на своя годеник. Съветът на Робърт изглежда беше по-подходящ. Ще им каже, че с „господин Донахю“ са развалили годежа, тъй като наситеният му със срещи и пътувания график не удовлетворява желанието й да се оженят по-скоро. Подобна причина би обяснила и тъмните кръгове под очите й и напрегнатото й състояние.

Иззвъняването на телефона прокънтя в тишината.

— По дяволите! — измърмори тя. — Пак не са могли да ми намерят такси. — Сграбчи слушалката. — Ало! Сега пък с какво ще се оправдаете?

— Не знаех, че ще ми трябва оправдание. Специално за мен ли се отнасяше това или с всички говориш толкова любезно?

— Робърт? — Сърцето й се разтуптя лудо, а устата й внезапно пресъхна. Тя заговори бързо, за да прикрие прокрадналата се в гласа й радостна нотка. — Къде беше цяла седмица?

— На работа.

— А аз ти звънях толкова пъти!

— Не сме се договаряли да се чуваме всеки ден. Доколкото си спомням, ставаше дума за края на седмицата. Извинявай.

Той беше прав и Джули побърза да се овладее.

— Не, аз трябва да ти се извиня. Тази сутрин не съобразявам бързо.

— Значи не си от най-ранобудните — подметна той шеговито. — Лошо! Аз съм в блестяща форма преди закуска.

— Жалко — рече тя кратко. — А аз съм от нощните птици.

— Не се тревожи, Джули — продължи в същия дух той. — Сигурен съм, че ще изгладим различията си, след като се оженим. Между другото, кога ще се оженим? Трябва да запомня тази важна дата, преди да съм се срещнал с роднините ти.

— Казала съм им, че още не сме определили датата.

— Нищо чудно, ако всяка сутрин си така нацупена.

— Не съм нацупена! — извика тя. — В прекрасно настроение съм! — И с изненада осъзна, че казва истината. Умората и ядът й бяха изчезнали, чувстваше се обзета от странно вълнение.

— Добре, защото имам нужда от съвет. Седя тук и гледам костюмите. И не мога да реша дали да бъде по-официалният тъмносин на фино райе, или по-обикновеният сив. Кой ще допадне повече на родителите ти?

— Сивият — отвърна разсеяно тя. — Остави раирания за сватбената церемония утре. Робърт, да не снимате извън Лондон? Цяла седмица не можах да те открия вкъщи.

— Липсвах ти, така ли?

В известен смисъл беше вярно.

— Глупости! — отрече тя собствената си мисъл. — Трябваше да обсъдим още някои неща.

— Мисля, че миналия петък в „Шез Тиби“ обсъдихме всичко. Първо правило за милионера, Джули: щом си се договорил веднъж, няма какво повече да обсъждаш.

— Как да няма! Не е толкова просто, за Бога! Ето например тристате лири, които ти дължа, са вече в чантата ми.

— Джули, май доста си разстроена? — Гласът му бе загубил закачливата си нотка. Родителите ти ли те тревожат?

— И те, естествено, са под напрежение покрай тази сватба. Затова е важно всичко да мине гладко.

— Образно казано, подлудили са те. Съжалявам, че не съм бил до теб в този момент.

Удивително, колко искрено прозвучаха думите му! Ала той всъщност бе актьор и се готвеше за новата си роля.

— Радвам се, че се появи отново — смаяна се чу да казва Джули. — Така ще ми бъде много по-лесно.

За миг настъпи мълчание, преди той да заговори:

— Не си ме намерила вкъщи, защото ми се наложи непредвидено да замина за Ню Йорк. Агентът ми искаше… да направя прослушване за една пиеса, която ще излезе на Бродуей.

— Но това е чудесно, Робърт! Може лондонският ти филм да се окаже повратна точка в кариерата ти. — Джули се изненада, че е толкова доволна от успеха на Робърт.

Усмивката му бе почти осезаема.

— Е, не мисля, че Роби Редфорд има за какво да се тревожи.

— Ами Фидо? — подкачи го тя.

— Той — да. Свършено е с него. Сетне ще си отмъстя за някогашното унижение.

Джули се разсмя. Изглеждаше невероятно, но тя с нетърпение очакваше да види Робърт отново. А беше си мислила, че в момента не е в състояние да изпитва положителни емоции.

— Някой звъни на вратата — рече припряно тя. — Сигурно е шофьорът на таксито. Ще ми трябват десет минути да натоваря тортата, но до половин час ще бъда пред квартирата ти, ако няма задръствания.

— Не бързай — успокои я той. — Аз преди малко се прибрах от бягане и в момента съм само с една хавлиена кърпа на кръста.

За щастие, Робърт затвори телефона, преди мълчанието й да е станало твърде красноречиво.

Тя сви рамене, възмутена от себе си. Беше смешно, на двайсет и четири години да се изчервява само защото един мъж съвсем неволно й е споменал, че не е облечен. Но изчервяването й нямаше нищо общо с внезапната й представа за полуголия Робърт. Разбира се, че нямаше нищо общо.

Квартирата на Робърт се оказа в приятен жилищен район, застроен около частен парк с ограда от ковано желязо. Постройката на номер двайсет и шест, подобно на близките сгради, бе наскоро боядисана, типична градска къща от деветнадесети век в идеално състояние. Предвид на високите наеми в Лондон този тип сгради се ползваха срещу астрономически суми. Дори той да живееше на тавана или в сутерена, филмовата му компания не го бе лишила от нищо.

Робърт навярно бе чакал пристигането на таксито, защото изникна на прага, още преди Джули да е стигнала до звънеца. По нейния съвет бе облякъл сивия костюм, в комбинация с толкова бяла и идеално изгладена риза, че сякаш блестеше на бледата утринна светлина. Вратовръзката му беше точно същия сив цвят като костюма, на дискретно кафяво райе. Джули затаи дъх. Ако преди това бе видяла Робърт в подобно облекло, никога не би намерила кураж да му направи безумното си предложение. По фланелка и спортен екип той беше просто един приятен общителен човек. А с тези строго официални дрехи приличаше на преуспяващ бизнесмен. Дори на истински милионер…

Джули тайно се подсмихна. Той долови реакцията й и се извърна да я погледне. Желанието й за смях тутакси се из пари. Робърт не се усмихваше и отблизо изглеждаше още по-страховит. Очите му бяха сини и ясни както преди, ала за миг й се стори, че излъчват властност и жестока решимост вместо обичайната шеговитост и непомръкващо добро настроение. После той се усмихна и потискащото впечатление изчезна. След което нехайно пооправи вратовръзката си.

— Впечатляващо, нали? Сякаш съм тръгнал към Уолстрийт и Английската народна банка. И току-виж до обяд съм ги завзел.

— И по-рано дори. — Тя стеснително го докосна по ръката. — Благодаря ти, че си се постарал да изглеждаш в съответствие с ролята. Наистина съм ти благодарна за усилията.

Той я изгледа с насмешка, докато прибираше ключа в джоба си.

— Не ми беше чак толкова трудно. Случвало ми се е и друг път да нося костюм и вратовръзка. — И без да й дава време за отговор, добави: — Хайде! Ще изпуснем влака.

Робърт плати на шофьора, щом пристигнаха на гара „Падингтън“, и успя да извика носач само с вдигане на ръка и леко кимване.

— Правиш го много добре — пошегува се Джули, след като кутиите с тортата бяха успешно натоварени на количката.

— Кое? О, това с носача ли? — За момент той изглеждаш смутен, после се усмихна. — Заради дрехите е. С всяка изминала минута се чувствам все повече и повече милионер. Докато стигнем при родителите ти, сигурно вече ще мърморя, задето съм оставил камериера си в Лондон. Тя се разсмя.

— Да, но аз съм им казала, че си добър милионер.

— Всички милионери са един тип — той се озъби — хищници.

Уж беше невъзможно да се смее на път за сватбата на Джон и Алис, а всъщност почти непрекъснато се смееше. В „чест“ на своя годеник-милионер бе купила билети в първа класа, тъй че имаха на разположение цяло купе. Робърт постоянно намираше с какво да я разсмее, докато влакът, потраквайки, ги отвеждаше все по-далеч и по-далеч от сивотата на големия град сред буйната зеленина на селската природа. Несъзнателно, разбира се, мъжът успяваше да отклони мислите й от ужасяващата я среща и така неусетно отминаха Оксфорд. Разговорът съвсем непринудено се насочи към предстоящото събитие.

— Не се ли безпокоиш за тортата? — попита я той и кимна към багажа. — Нима глазурата ще оцелее при това друсане?

— Тя не е чак толкова крехка — отвърна Джули. — Кутиите са специални, пък и блатовете не са дебели. Няма да се счупят.

— А украсата? Няма ли да се разплеска?

— Да се разплеска ли? — Тя се усмихна на думата, после си спомни една рецепта от ученическите години. — Сватбените торти в Америка са от пандишпанено тесто, покрити с мек маслен крем, нали? Но тук, в Англия се използва тъмно, кейково тесто с много съставки и аромати, а отгоре се глазира със смес от марципан и карамел, която се втвърдява и става хрупкава, като изстине, но не се топи на топло.

— Слава Богу! Боях се, че репутацията ти на сладкар ще пострада заради тази железница. Разкажи ми още за сестра си и бъдещия й съпруг. Откога е разведен?

— Отскоро — побърза да отговори Джули, преди да е получила някой по-неудобен въпрос. — Но Сали, бившата му съпруга, на два пъти го изоставя. И на третия път Джон веднага подал молба за развод.

— Необичайно е, че са присъдили детето на него.

— Сали не беше особено добра майка.

— А сестра ти ще бъде.

— Алис обича децата. — Колкото и да се опитваше, Джули не можеше напълно да контролира гласа си. Робърт очевидно долови напрежението й, защото я изгледа загрижено.

— Да не се тревожиш, че Джон се жени за сестра ти само за да осигури майка на детето си?

— Нямам представа защо се жени за нея — рязко отвърна тя. — Никога не е проявявал интерес към Алис. Иначе щях да знам. — Тя млъкна и се извърна към прозореца, ужасена от почти явното си признание.

Не виждаше Робърт, ала усещаше хладния му поглед. Той заговори тихо, без особена промяна в интонацията:

— Джон едва ли е могъл да прояви интерес към Алис или към друга жена, докато е бил женен. Вероятно провалът на брака му го е потискал.

— Съвършено прав си, разбира се. — С огромно усилие на волята Джули отмести очи от прозореца и се усмихна. — Говоря глупости. Но когато аз заминах за Лондон, Алис беше още в медицинското училище и спореше с мама и татко до колко часа може да закъснява в събота вечер, а сега се омъжва.

— Това са три години, Джули. Хората се променят, сестрите също. И особено щом се влюбят в подходящия мъж.

Думите му се забиха в съзнанието й като скалпел. Но Джон не е подходящ за Алис, а за мен, прииска й се да извика. Прехапа устни, сдържайки вика си. Истината, която упорито се бе опитвала да заобиколи, постепенно се наложи в мислите й. Алис и Джон бяха родени един за друг. Джон бе всеотдаен, изключително работоспособен лекар също като баща й. А Алис бе опитна, отзивчива медицинска сестра също като майка й. С единствената разлика, че Алис по-трудно би пожертвала кариерата си, за да се превърне в домакиня. Общо взето обаче Алис и Джон бяха копия на Барбара и Дерек Маршал.

Недоволна от размишленията си, Джули реши да смени темата. Спасителна искра проблесна в мрака на мислите й. Робърт също имаше сестра. Можеше да го попита за нея.

— Ти не спомена ли, че по-малката ти сестра наскоро се е преместила в Бостън? Как се чувства там?

— О, Моли е безумно влюбена в съпруга си и предполагам, че навсякъде ще се чувства добре, стига той да е с нея. Но в Бостън е още по-добре, защото тя обожава този град. И двамата са преподаватели в Харвард.

— Така ли? Какво преподават?

— Моли е ботаник, съвсем млад сътрудник във факултета по биология. А мъжът й е по-възрастен и е на път да стане един от най-видните учени в Америка по древни езици.

— Гръцки и латински ли? Той се подсмихна.

— Има и по-древни езици. Санскритски и сирийски, например.

Мрачното настроение на Джули се поразведри и тя попита с неподправен интерес:

— А брат ти? Той също ли е женен?

— И то отдавна. Мат е с една година по-малък от мен. Управлява хотел в Колорадо, а жена му управлява него. Имат три големи деца, които или ядат, или карат ски, но и в двата случая се справят превъзходно.

— Щом и сестра ти, и брат ти са женени, родителите ти не ти ли натякват, че и ти трябва да се ожениш?

— Примириха се вече — рече той. Очите му проблесна ха. — Майка ми стигна дотам, че неотдавна ми предложи да си намеря добро момиче и да живея с него без брак, след като съм толкова безотговорен и негоден за съпруг.

„Безотговорен“ и „негоден“ не бяха думи, с които Джули би го охарактеризирала, но можеше да си представи защо Робърт не желае да се ожени. Сигурно не му беше скучно като ерген.

— А ти как й отговори? — попита тя. Той я изгледа невинно.

— Естествено, казах й, че съм потресен до дъното на душата си. Майките не бива да вкарват децата си в грях.

— Тя те е посъветвала да си намериш постоянна приятелка, Робърт, а не да живееш в грях.

— Постоянните приятелки отнемат много време — отбеляза сухо той. — И емоционална енергия. А аз не мога да си го позволя.

— Толкова ли са заети актьорите? А аз мислех, че повечето от времето им минава в чакане на подходящата роля.

— Вярно е, че повечето от времето им минава в чакане. Едни се пропиват. Други мият коли или разнасят пици по домовете, за да има какво да ядат до следващата роля.

— Тогава защо толкова хора копнеят да станат актьори? Ти например защо си избрал актьорската професия?

— Не мога да кажа за другите — отговори след малко той. — А аз не съм точно актьор, Джули. Бях ти споменал, че работя в една продуцентска компания. Тази роля в Лондон е просто изключение. За разнообразие. Тя имаше желание да го разпита още за естеството на работата му, ала един поглед през прозореца й подсказа, че са наближили Бат. Стомахът й се сви. След минути щеше да види Джон. Джон и Алис.

— Пристигаме с пет минути по-рано — рече тя. — Гарата е ей там. — Стана и се протегна към най-малката кутия от багажа. Добър повод да скрие пламналите си бузи от Робърт.

— Ще ти помогна. — Той бързо се изправи и застана до нея. Влакът се полюшна от рязкото намаляване на скоростта, Джули залитна и ненадейно се озова в обятията му.

За миг — не би могло да бъде повече от миг — изпита странно вълнение при допира до гърдите му. Долови спокойния ритъм на сърцето му. Усети аромата на чисто, изгладено бельо. После бързо се отдръпна, здраво стиснала тортата в ръце.

— Дай на мен. — Робърт бе обгърнал талията й с една ръка, а с другата посягаше към кутията.

— Не, не, всичко е наред. Няма да я изпусна. — Тя понамести съдържанието на кутията, като я наклони насам-натам, неспособна да скрие смущението си.

Без нито дума повече той се облегна на стената на купето и взе кутията от ръцете й. Постави я внимателно на седалката, след което съсредоточено се вгледа в Джули. Тишината бе оглушителна.

Подпря с пръст брадичката й и нежно я повдигна.

— Ти си много красива, Джули.

— Ббблагодаря. — Внезапно ръцете й станаха излишни, тя ги отпусна безпомощно, впила нокти в дланите си. Робърт нежно прокара пръст по устните й и те потрепнаха.

Мъжът се усмихна, сякаш се подиграваше над самия себе си.

— Знаеш ли откога искам да те целуна?

— От… кога?

Той погледна часовника си.

— От шест седмици, три дни, два часа и трийсет и пет минути. — Сведе глава и младата жена усети дъха му. — С други думи, откакто те видях за първи път.

— Доста отдавна — прошепна Джули.

— Дааа.

Не, не тя скъси нищожното разстояние между устните им. Твърде дълго бе обичала Джон, за да изпита влечение към друг. Разбира се, че не искаше да целува Робърт. Ала той бе толкова близко и тя се облегна на него, за да намери утеха, по някаква предопределеност на съдбата, в силната му прегръдка.

Целувката му бе жадна, чувствена и необикновено нежна. Секунда-две Джули не усещаше нищо — сетивата, както и разумът й, бяха парализирани от шока. Цели три години си бе отказвала дори най-безобидния емоционален контакт с представител на противоположния пол. Сега, в обятията на Робърт, започваше да чувства отново. Усети ръката му около талията си и пръстите, устремени към хълбоците й. Усети гърдите му, широки и мускулести, плътно притиснати към тялото й. Усети устните му, ласкави и властни, върху своите. За първи път от три години почувства, че живее.

Джули затвори очи. Сляпа за слънчевата светлина, струяща през прозореца, глуха за трясъка от отварянето на вратите на съседните купета, тя потъваше бавно, с наслада, в прииждащата вълна от чувства.

Робърт пръв се отдръпна, като продължаваше да я държи в силната си прегръдка.

— Това последната спирка ли е? — попита той. Джули премигна в опит да се отърси от унеса.

— Мисля, че последната спирка е Бристол. — Дори на самата нея гласът й прозвуча странно — дрезгаво и колебливо.

Робърт я дари с една последна лека целувка по носа.

— В такъв случай да не караме носача да ни чака. Току-виж свирката за потегляне ни изненадала.

Тя се обърна рязко и срещна одобрителната усмивка на носача.

— Извинявайте, че ви прекъснах. — И след кимване от страна на Робърт той натовари двата им куфара и кутиите с тортата на своята количка. — Къде ще желаете да закарам всичко това? Някой ще ви посрещне ли?

— Да, благодаря. — Робърт слезе от вагона и се извърна да помогне на Джули. А на нея всъщност й се искаше да отблъсне протегната му ръка, ала краката й така трепереха, че действително имаше нужда от опора.

Тя се втренчи напред и встрани от Робърт, твърдо решена да не го поглежда. Двамата последваха носача до изхода от гарата, където насреща им се втурна висок, красив мъж.

— Джули! — възкликна той с не чак толкова плътен глас, колкото в спомените й. — Ето те най-после!

Цялото й тяло се напрегна от усилието да се владее. Топлината, предизвикана от целувката на Робърт, изчезна без следа. С хладна резервираност Джули протегна ръка и се усмихна.

— Здравей, Джон. Как си?

Той задържа ръката й и понечи да я целуне по бузата, ала тя бързо отдръпна глава и устните му едва докоснаха кожата й. Толкова противоречиви чувства бушуваха в душата й, че сякаш щеше да й прилошее.

Робърт се разплати с носача и щом сложи ръка на рамото й, Джули вдигна очи към него почти с благодарност. Ала в погледа му проблесна гняв. И преди тя да успее да каже нещо се наведе и собственически я целуна по устата.

— Добре ли си, Джули? Малко си бледа.

— Не… добре съм. — Тя се насили отново да се усмихне. — Нали трябваше да работя до късно тези дни…

— Преуморила си се, както винаги. — Робърт окуражително я стисна за рамото. — Ще трябва да се погрижа за теб довечера. Да видим дали ще успея да възвърна руменината на бузите ти. — Тя го изгледа с недоумение и той рече: — Нали съм ти годеник? Трябва да се грижа за теб.

Добре че й напомни. Господи, какво й ставаше? Обикновено умееше добре да се преструва, когато се наложи.

Джон стоеше встрани като безмълвен наблюдател. Видимо смутен, той протегна ръка на Робърт.

— Приятно ми е. Аз съм Джон Фарингдън. А вие сигурно сте годеникът на Джули…

— Да, Робърт Донахю. — Двамата се ръкуваха. Робърт му отправи мила усмивка. — Поздравявам ви за предстоящата сватба. Джули много се вълнува за вас и сестра си.

Джон хвърли поглед на Джули, после отмести очи.

— Благодаря. Двамата с Алис се разбираме прекрасно и преценихме, че за Вики ще е по-добре, ако по-скоро се оженим. Тя, естествено, не може да разбере проблемите на възрастните.

— Децата свикват с всичко, ако са обградени с любов и грижи — отбеляза Робърт.

— А Алис е много грижовна — допълни Джон с по-бодър глас. И се озърна нервно. Очевидно извън кабинета си се чувстваше не на място. — Ще отида да докарам колата. Нямаше къде да паркирам и се наложи да я оставя на съседната улица.

— Така ще е най-добре. С тези кутии ще ни е трудно да изминем повече от няколко метра — рече Робърт.

— Тръгвам тогава — рече Джон. — Ще се върна след минута. Още съм със стария форд, Джули. Помниш ли го?

Тя затвори очи пред унизителния спомен за своето младежко увлечение.

— Да, помня го.

Джон забърза към колата. Робърт едва го изчака да се отдалечи, сграбчи Джули за раменете и я обърна към себе си.

В изражението му нямаше и следа от обичайната пленителна усмивка.

— Защо не ми каза? — гневно рече той.

— Какво не съм ти казала?

— Знаеш много добре. Не ми каза, че Джон Фарингдън ти е любовник.

Четвърта глава

Възражението на Джули закъсня, макар и с един миг, за да прозвучи достатъчно убедително.

— Джон не ми е любовник. Надали съм го виждала пет-шест пъти, откакто живея в Лондон. — Тя казваше самата истина, ала заради съзнанието, че някога безумно го бе обичала, в отговора й се прокрадна вина.

— Никога не се пробвай в киното — посъветва я Робърт без следа от обичайното си чувство за хумор. — Не ставаш за актриса, Джули.

— Тогава имам късмет, че съм станала сладкарка, нали? — тросна му се тя. — Ти си актьорът, Робърт, не аз. Ангажирах те да изиграеш определена роля, а не да ме поучаваш, и ти плащам добре. Затова не забравяй за какво си дошъл.

— Не се тревожи — саркастично се усмихна той, — винаги държа на думата си в бизнеса. Мисля да се представя блестящо в отплата за твоите шестстотин лири. Ангажирала си годеник за три дни и ще имаш най-страхотният годеник, който някога се е появявал на семейно тържество. — Той сви рамене. — Не е моя работа дали си влюбена, или не в бъдещия съпруг на сестра си.

— Точно така — съгласи се Джули, доволна от своята хладна усмивка. — Моите чувства не са твоя работа.

— Виждам, че вярваш в прословутото британско притворство — присмя се той на превзетото й съждение. — „Не изкарвай на показ кирливите си ризи, щом имаш чист парцал да ги скриеш.“

— Може би смяташ, че американският обичай да се разгласяват най-интимни подробности по телевизията е за предпочитане.

— Съвсем не — рече той. — Привърженик съм на правото на всеки да има свои тайни.

Нещо в тона му я обезпокои.

— А ти имаш ли тайни? — попита тя.

— Разбира се — отвърна той невъзмутимо. — И то много. Кой няма тайни? — Бръкна в джобовете на панталона си и подрънна с монетите. — Нямаш основания за тревога, Джули. Аз съм порядъчен актьор, редовен член на Професионалния съюз на актьорите. Можеш да ми имаш пълно доверие.

— Откъде да знам? Не съм те виждала на сцената.

— Е, хайде да не преувеличаваме с изискванията. За ролята на твой годеник не е нужен носител на „Оскар“.

— Сигурно. — Джули го стрелна с поглед, облекчена, че душевното й равновесие постепенно се възвръща. — Но малцина актьори биха отстъпили първата си главна роля на едно куче.

Робърт простена, ала очите му закачливо проблеснаха.

— По дяволите, сам съм си виновен! Знаех си, че не трябва да ти признавам за Фидо. Това животно провали цялата ми кариера.

— Шшшт, стига толкова — усмихна се Джули и посочи към старата лимузина, която изникна в края на върволицата от коли. — Джон идва.

Мъжът спря до тротоара и слезе от колата.

— Извинявайте, че се забавих — каза той, като че малко позамислен. — Около гарата винаги стават задръствания.

— Къде да сложа кутиите? — попита Робърт. Красивите черти на Джон се изкривиха в нерешителна гримаса и Джули изпита внезапно раздразнение. Тортата беше за неговата сватба, а той дори не можеше да реши къде да я натовари!

— Да ги наредим тук, отзад — предложи Робърт и тутакси започна да подрежда багажа.

Джон сякаш си отдъхна, щом решението бе взето вместо него.

— Внимавай, приятелю! Да не повредим тортата, че дамите никога няма да ни го простят.

— Не бих и помислил да повредя нещо, над което Джули толкова се е трудила — отвърна Робърт. — Прекарала е безсънни нощи, за да изпече тези блатове специално за вас двамата със сестра й.

— Е, ние, разбира се, сме й благодарни за старанието…

— И правилно — прекъсна го Робърт. — Фурната на Джули е забележително постижение, но близките й сигурно са ви надули главата с хвалби. Всички в Челси пазаруват оттам. Писаха за нея дори в местните вестници, а в едно от неделните издания препоръчаха плодовите й десерти като най-вкусните в Лондон.

И Джон, и Джули изумено се бяха втренчили в Робърт. Джули заради информацията, която бе изровил, а Джон вероятно защото — подобно на останалите от семейство Маршал — никога не се бе замислял сериозно за професията й. За него и за родителите на Джули занятието на хора, които не бяха лекари, медицински сестри или поне фелдшери, беше без значение.

Сините очи на Робърт припламнаха дяволито, щом срещнаха погледа на Джули. Тя пък, за своя изненада, едва сдържаше смеха си, докато наблюдаваше как Джон възприема удивителния факт, че фурната й не е просто чудато хоби, а доходоносно начинание, изискващо умения, нюх и изключителна находчивост, за да се утвърди.

— Ние, разбира се, се гордеем с Джули и нейното магазинче — изрече накрая Джон.

— И с право. — Робърт намести последната кутия отзад, след което заобиколи, за да отвори вратата на Джули. — Качвай се, скъпа. Колко далече каза, че е Чипинг Хил?

— На около двайсетина километра.

— По-малко от половин час — уточни Джон, захлопвайки задната врата. — Движението не е чак толкова натоварено, като се излезе от града.

— Половин час за някои е цяла вечност — измърмори Робърт и хвана Джули през кръста тъкмо когато се навеждаше да влезе в колата. — Имам нужда от целувка за из път.

Джули пренебрегна внезапно обзелото я вълнение при допира на твърдата, силна ръка. Напрежението и срещата с Джон оказваха странно влияние на хормоналната й система.

Нервите й изглежда бяха сериозно разклатени, щом потръпваше от най-беглото докосване на Робърт, а изпитваше раздразнение при всеки поглед към Джон. Моментът обаче никак не беше подходящ за размисли. Робърт, сякаш изтъкан от коварство, очакваше целувката й, а Джон, смаян, стоеше отстрани и ги гледаше. Джули стисна зъби. Няма да прави скандали сега, реши тя, но щом останеха насаме с Робърт, щеше ясно да му даде да разбере, че ще се прости с остатъка от парите, ако продължава да преиграва. Тя се обърна, все още в обятията му, изгледа го свирепо и сестрински го целуна по бузата.

— Ето, скъпи — рече лъчезарно. — Това ще те крепи през целия път.

Той я стисна по-здраво и хищнически се усмихна.

— Едва ли, скъпа. Цяла седмица не съм те виждал, докато бях в Ню Йорк. — И преди да е възразила, така я притисна към себе си, че тялото й плътно прилепна към неговото. Ръката му се плъзна по шията й, докато устните му се сляха с нейните в дълга, жадна целувка.

Щом устните им се докоснаха, Джули усети как чувствата я заливат под въздействие на силното физическо желание. Твърде дълго не бе допускала мъж до себе си и естествени те инстинкти си казваха своето. Тялото й я информираше най-красноречиво, че отдавна е зажадняло за мъжка ласка.

Още една минута, уверяваше се тя. Само още една минута и ще прекрати тази нелепа целувка. Но в момента се чувстваше прекрасно. Пръстите й сякаш по своя воля се вплетоха в гъстата му черна коса. От възбудата кожата й пламна, а кръвта й забуча в ушите. Тя леко се отпусна в неговата топла, сигурна прегръдка.

Нямаше представа колко дълго го е целувала. Не й остана време да се замисли дори. Внезапно усети как някой я повдигна във въздуха и я положи на предната седалка.

— Джули, скъпа, беше наистина вълнуващо, но боя се, че пречим на уличното движение — прошепна Робърт със съжаление и насмешка едновременно. — Ще продължим по-късно, мила. Когато останем сами.

За щастие, Джули бе неспособна да проговори в първите няколко секунди, иначе вероятно би се съгласила с абсурдното му предложение. Опиянена от главозамайващия ефект на неговата целувка, тя се взря в прекрасните му очи. Мъжът я гледаше с топла признателност и някакво друго чувство. Съжаление, реши тя, събирайки мислите си. Самодоволно, снизходително съжаление. Господи, той я съжаляваше! Нищо чудно, след като тя се разтапяше в ръцете му като зажадняла за секс стара мома. Каквато всъщност си беше, в миг прозря унизителната истина тя. Джон се изкашля.

— Хей, с тази страст прогорихте паважа — смутено подметна той.

— Съжалявам — отвърна Робърт без разкаяние. Настани се на задната седалка и отправи ведра усмивка към Джон. — С Джули понякога се увличаме, като не сме се виждали известно време, нали, скъпа?

Гневът й трая само миг. После абсурдността на цялата ситуация й се стори смешна.

— Да. — Тя се обърна назад към Робърт, за да му покаже и раздразнението си, не само усмивката. — Действително се поувлякохме.

Погледът на Робърт спря върху пламналите й бузи, после се задържа на устните й. Джули усети как усмивката й помръква и стомахът й се свива.

— Убеден бях, че ще си въздействаме така — тихо рече той. — Но можем да почакаме. Имаме още цели два дни. — След това се облегна на избелялата тапицерия и се загледа с жив интерес подир някакъв носач.

Джули хвърли обезпокоен поглед към Джон, чудейки се дали е обърнал внимание на странната забележка на „годеника й“ — очевидно не беше, защото включи на скорост и се присъедини към върволицата от коли.

— Господи! — измърмори той, като се изкашля. — Дванайсет и половина. Родителите ти сигурно вече се чудят къде сме.

Дали винаги бе имал този досаден навик да кашля преди всяко свое изказване? Джули отпъди мисълта си като нелоялна. Джон бе сериозен човек, посветил живота си на здравето на хората, а Робърт можеше да си позволи да бъде остроумен и обаятелен, и непростимо забавен. В края на краищата, той нямаше амбиции за друго, освен да развлича хората. Докато Джон всяка минута решаваше проблеми на живот и смърт. Затова не бе удивително, че понякога изгледаше неспособен да се справя с най-обикновени житейски ситуации.

— Как са мама и татко? — попита Джули, когато поеха по магистралата към Чипинг Хил. — А Алис? Сигурно са изтощени от всичките тези приготовления в последния момент?

— Добре са — отвърна Джон. — На майка ти всъщност й е много приятно, но аз ще си отдъхна, като свърши цялата дандания. Не ми е за първи път, нали знаеш?

— На Алис обаче й е за първи път — намеси се Робърт с хладен тон.

— Да, разбира се — изчерви се Джон. — Не исках да прозвучи така. Просто не обичам семейните тържества, приемите и всичко останало. — Той се засмя смутено. Изглежда ми е по-лесно да говоря с болни, отколкото с хора, които са весели и щастливи.

Джули очакваше някоя хаплива забележка от страна на Робърт, ала се излъга.

— Умението да разговаря с пациентите е голямо предимство за един лекар — рече той.

— Наистина помага — съгласи се Джон по-уверено, тъй като темата засягаше неговата професия. — Дори днес, при съвременните достижения в медицината и фармацевтиката, убедиш ли пациента, че ще оздравее, значи наполовина си спечелил битката.

Спряха на кръстовище, край което се виждаха кръчма, малка църква и четири-пет вили със сламени покриви.

— Като изключим телефонните кабели и антените, сякаш нищо не се е променило от двеста години насам — отбеляза Джули.

Робърт огледа околността с явен интерес.

— Точно така си представях Англия, когато бях малък — рече той. — Мечтаех да стана велик актьор и в ролята на някой шекспиров герой да обикалям театралните сцени на Стратфорд на Ейвън.

— Мечтал си да станеш актьор? — изненадано попита Джон. — Как тогава си започнал да се занимаваш с финанси?

Джули не се обърна назад, ала си представи усмивката на Робърт. „О, дано не разкаже оная история с Фидо!“

— Ами, още докато учех, разбрах, че не ми е било писано да бъда актьор. Тъкмо ме вземеха за някоя дребна роля и скоро след това ме изхвърляха, защото все обяснявах на продуцента как да се организират снимките с по-малко разходи. Мина известно време, преди най-накрая да проумея, че ще ми бъде много по-лесно да си седя в канцелария и да правя пари, отколкото да играя пред камера.

Този човек лъже по-убедително от всеки друг, реши Джули. Като го слушаше, можеше почти да си представи как се е отказал от своята първа мечта, за да стане финансист.

— Скъпи, не е нужно да скромничиш — саркастично подхвърли тя. — Мнозина смятат, че не е чак толкова лесно да се печелят милиони.

— Господи, никой досега не ми е казвал, че скромнича. Скъпа ми Джули, каква проницателност! Сигурно затова те обичам. — Робърт й отправи дръзка усмивка, която би следвало да я вбеси. Но кой знае защо, Джули му отвърна също с усмивка.

— Ти си невъзможен — смъмри го тя, позабравяйки своята роля на любяща годеница. — Не съм чувала човек да лъже с такава върховна убедителност.

— Да лъже ли? — смутено попита Джон. — За какво намекваш?

— За актьорските ми способности — бързо отвърна Робърт.

— И за скромността — почти едновременно каза Джули. Видимо объркан, Джон все още се чудеше какво да каже, когато Джули посочи изящния средновековен шпил на местната църква.

— Това е храмът, Робърт. — Тя преглътна с усилие, после добави твърде равнодушно: — Утре тук ще се венчаят Алис и Джон.

Църквата се показа изцяло след един завой. Извисяващи се над селската улица, сивите й каменни сводове се очертаваха на фона на ведросиньото лятно небе.

Робърт я огледа безмълвно, докато минаваха покрай нея.

— Великолепна е — рече той и додаде: — Би било хубаво и ние да се венчаем тук, скъпа. Роднините ми ще се зарадват, че ще имат повод да дойдат в Англия още това лято.

Джон се приведе над волана.

— Майка ти ми каза, че скоро ще определите датата, Джули.

Твърде късно Джули осъзна, че не е помислила как ще се справи с желанието на майка си да определят дата за тяхната сватба. А може би нямаше нужда да се безпокои? Бе увъртала успешно месеци наред и сега, с помощта на Робърт, щеше все някак да избегне подводните камъни. Тя си пое дълбоко въздух, за да остане спокойна.

— Е, нали знаеш, че майка ми понякога преувеличава, Джон? Все още нищо не сме уточнили. При напрегнатия график на Робърт и моите ангажименти…

— Но и двамата имаме голямо желание да уредим нещата колкото може по-скоро — намеси се Робърт самонадеяно. — Надяваме се да обсъдим подробностите с родителите на Джули. Все ще намерят свободна минута, след като вие с Алис заминете на сватбено пътешествие. Къде всъщност ще прекарате медения си месец?

— В Езерната област — отвърна Джон, без да забележи умелата смяна на темата. — Не искахме да отидем далеч, защото заминаваме само за няколко дни заради Вики. Вики е дъщеря ми — поясни той. — Скоро ще стане на шест години.

— Да, знам — каза Робърт. — Джули ми разказа най-подробно за своите близки. Чувствам се като стар приятел, макар че никога не сме се виждали. — Той се усмихна топло, досущ като нетърпелив годеник и Джули се изкуши да го пораздруса.

— Пристигнахме — оповести тя, зървайки майка си и баща си на стълбите на приветливата старовремска постройка, в която бе израснала. Робърт непрестанно успяваше да я въвлече във фантазиите си. За някакви части от секундата тя мислено бе започнала да преразпределя графика си, за да прецени коя дата ще е най-подходяща за сватбата им. Ако не внимава, след два дена можеше да обсъжда вече спалното обзавеждане в нюйоркския им апартамент!

Тя изскочи от колата и се втурна по стълбите към родителите си. Трябваше да стори или това, или да стовари първото й попаднало под ръка по-тежко сечиво върху главата на Робърт. Нямаше представа защо му е толкова ядосана, но знаеше със сигурност, че той прекалено се вживява в ролята си.

Госпожа Маршал припряно прегърна дъщеря си.

— Джули, скъпа, забавихте се и започнахме да се тревожим. Но изглеждаш чудесно. Ето какво прави любовта!

Госпожа Маршал не й даде възможност да отговори. Рядко го правеше. Хвърли бърз, критичен поглед на Робърт и протегна ръка. — Господи! — възкликна тя с нескрита майчин ска гордост от „завоеванието“ на дъщеря си. — Вие сте наистина толкова красив, колкото Джули ни е разказвала. Добре дошъл в Чипинг Хил, Робърт. Много ни е приятно, че най-сетне имаме възможността да се запознаем.

— И на мен ми е приятно, че съм тук. Госпожа Маршал се усмихна благосклонно.

— Джули все намираше оправдания да не ни срещне и ние започнахме да се съмняваме дали изобщо съществувате!

Робърт сложи ръка на раменете на Джули и се разсмя.

— Разбира се, че съществувам — рече той, като се наведе да целуне сърдечно госпожа Маршал по бузата. — И съм щастлив да се запозная с вас. Искрено съжалявах, че трябваше да прекарам онзи уикенд миналия месец с управителя на Английската народна банка, вместо да дойда тук, в Чипинг Хил.

— С управителя на Английската банка ли? — повтори едва-едва госпожа Маршал. — Били сте с него през почивните дни?

— Да, защо? С Хари сме стари приятели. — Робърт се извърна и осъдително изгледа Джули. — Нима не си обяснила на родителите си защо не можах да им дойда на гости при последното си идване в Англия?

За миг Джули се почувства гузна. После се опомни.

— Не съм споменала специално за управителя на банката — отвърна сдържано тя.

— Хари е чудесен човек. Много по-интересен, отколкото може да се очаква, като се има предвид колко време прекарва в грижи за лихви, резервни фондове и златни покрития. Ще трябва някой път да вечеряме заедно тримата, мила моя.

— Би било чудесно — рече тя и го смрази с поглед. Господи, та той не знаеше мярка! Щяха сериозно да загазят, и то съвсем скоро, ако той не престанеше с лъжите! Трябваше най-строго да го смъмри, преди да е започнал да се хвали как е водил преговори с руския посланик или как е ходил на риболов с президента. Родителите й не бяха чак толкова наивни — една подобна грешка и край на играта!

— Аз съм бащата на Джули — каза доктор Маршал, като пристъпи напред с протегната ръка. — Много се радваме, че успяхте да дойдете за сватбата. Ще бъде паметен ден за Алис и майка й.

— За Джули също. Приятно ми е да се запозная с вас, господине. — Робърт се здрависа с доктор Маршал, след което плъзна лявата си ръка около талията на Джули и притегли младата жена към себе си. Жестът му бе едновременно, собственически и закрилнически. Дали пък по някакъв начин не се беше досетил, че тя винаги имаше нужда от закрила, когато е сред най-близките си? Мисълта й се стори абсурдна. От къде на къде ще знае той, че безрезервната преданост на нейните родители и сестра й към медицината я караха да се чувства абсолютно изолирана от топлината на семейното огнище.

Доктор Маршал погледна часовника си.

— Джули, позакъснели сме малко. Защо не покажеш на Робърт къде да си измие ръцете? Майка ти веднага ще сервира обяда, защото веднага след това трябва да отида в болницата. Пневмонията и диабетът не се интересуват дали някой се жени — добави като пояснение той.

— Аз ще закарам колата отзад и ще разтоваря тортата направо в кухнята — предложи Джон.

— Чудесно — рече госпожа Маршал и се отправи към трапезарията. — О, щях да забравя! Джули, определила съм синята спалня за Робърт, но засега просто го придружи до сервизното помещение, скъпа.

По пътя за банята Джули успя само да измърмори:

— За Бога, престани с твоите невероятни истории! И не ме целувай повече!

Веднага след това майка й я извика в кухнята да й помага.

Алис, която бе на обиколка по най-спешните случаи, не се прибра навреме, за да обядва с цялото семейство. И Джули бе доволна, че по време на обяда й се наложи да превъзмогва единствено напрежението от присъствието на Джон и словоохотливостта на Робърт. Той явно имаше неизчерпаем запас от анекдоти за богати и известни хора, всичките леко скандални и твърде забавни. Джули не можеше да повярва на очите си как сериозната й майка и уравновесеният й баща се омайваха от опашатите лъжи на Робърт. Трябваше да му се признае, че е блестящ разказвач. Самата тя често-често си напомняше, че думите му са или чиста измислица, или сведения от някое клюкарско списание.

Най-сетне обядът приключи. Доктор Маршал забърза към местната болница. Госпожа Маршал заведе Робърт в градината, за да му покаже безценните си рози. Джули и Джон се оказаха сами в кухнята край миялната машина. Младата жена не спираше да бърбори, за да скрие нервността си, и едва не изпусна цял поднос с чаши, когато той застана зад нея и я докосна по ръката.

— О, изплаши ме — смотолеви Джули, като сложи подноса на плота и започна да мие чашите и чинийките. Погледна го и си помисли колко е красив, но чудно защо неговите класически, идеални черти вече не предизвикваха у нея друго, освен възхищение. Сърцето й се разтопяваше от напрежение, а не от скрито желание, с изненада установи тя.

— Твоят Робърт Донахю е наистина чудесен, както сама казваше — рече Джон. — Всички го харесаха.

— О, благодаря. Много се радвам.

— Още щом разбрах от майка ти за Робърт, бях убеден, че си намерила подходящия мъж. Вярвам, че ще бъдеш щастлива с него. И двамата сте амбициозни, уверени в себе си. Създадени сте един за друг. — В усмивката на Джон се прокрадна тъга. — А с мен щеше да си ужасно нещастна, Джули.

Тя остави чашката и го изгледа хладно.

— Не знам защо изобщо говорим за това, Джон. Навремето бях увлечена по теб, но ти съвсем правилно ме отблъсна. Съпругата ти се върна и ти опита да спасиш брака си. Край. Сега си разведен, а утре ще се ожениш за сестра ми, защото си безумно влюбен в нея, предполагам. Джон се изчерви.

— Двамата с Алис се разбираме чудесно, Джули. Ще бъдем добри партньори. Но ако бях свободен преди три години.

Джули рязко си пое въздух.

— Недей, Джон! Всичко е минало. Вече имаш задължения към сестра ми.

— Права си, Джули. Разбира се, че си права. Просто като те видях отново… — Той се усмихна тъжно. — Говоря глупости! Прости ми.

Джули бе удивена от откритието си, че не изпитва нищо повече от съжаление. Стана й смешно, като си помисли с какъв ужас бе очаквала незрялото й увлечение да пламне с нова сила в мига, в който зърне Джон. А всъщност сега компанията му й се струваше досадна. Тя сипа прах в миялната машина и я включи.

— Тук всичко е прибрано — каза, без да го поглежда. — Да отидем при майка ми в градината, искаш ли?

— Няма нужда, ето ме. — Задната врата се отвори и в кухнята нахлу топъл, летен въздух с аромат на цветя. Госпожа Маршал изникна на прага, следвана от Робърт.

— Трябва да намина при едни пациенти — смънка Джон. — Ще ме извините ли…

— Разбира се, скъпи. — Госпожа Маршал изглежда не забеляза скритото напрежение след излизането на Джон. Преливаща от гордост, тя се усмихна лъчезарно на дъщеря си. — Не е ли чудесно, че сме само тримата? Какъв чаровник е твоят Робърт!

— Радвам се, че ти харесва.

— Хубаво си побъбрихме в градината. Той се съгласи с мен, че трябва в най-скоро време да определим датата за вашата сватба.

Джули хвърли свиреп поглед на Робърт. Той сви рамене, сякаш за да се извини и завъртя очи като явен зов за помощ. Джули би му простила, ако не беше твърде разтревожена.

Можеше да си представи какво мъчение е била разходката из градината, щом майка й е подхванала темата за сватбата.

— Радвам се, че сте имали възможност да поговорите — започна Джули, опитвайки се да спаси положението. — Но нека оставим въпроса за датата за Коледа. Лятото е най-подходящо…

— Лятото! — намеси се госпожа Маршал възторжено. — Точно това казах и аз, нали, Робърт? Най-добре е през лято то.

— Ами… да, така казахте. — Робърт, който винаги бе имал готовност за ясен отговор, изведнъж започна да заеква.

Госпожа Маршал не обърна внимание на липсата на ентусиазъм от негова страна и отново щастливо се усмихна.

— Значи, решено. Церемонията ще бъде в църквата в Чипинг Хил, в последната неделя на август. Съгласен ли си, Робърт? Ще могат ли близките ти да дойдат?

Той замълча за миг, след което бавно кимна.

— Съгласен съм. — Внезапната му усмивка бе заразителна. — Ти какво ще кажеш, скъпа?

— О, и аз съм съгласна — отвърна Джули, обзета от облекчение, задето майка й не е настояла да направят сватбата по Коледа. Така поне имаше предостатъчно време да развали „годежа“ си. — Ще успеем да подготвим всичко за четиринайсет месеца…

— Какви четиринайсет месеца! — Възклицанието на госпожа Маршал прозвуча почти като крясък. — Джули, не става дума за догодина, а за това лято! Има шест седмици дотогава.

— Шест седмици ли? Мамо, Робърт е зает, няма да може да се освободи. Нито пък аз. — Тя го стрелна с поглед, изразяващ полумолба, полузаплаха. „Откажи се! — безмълвно му нареждаше тя. Кажи, че заминаваш, че целия август ще работиш на Тимбукту.“

Лицето на госпожа Маршал посърна.

— Но, Робърт, ти не каза ли, че…

— Последната неделя на август напълно ме устройва — прекъсна я Робърт спокойно. Джули се втренчи в него, онемяла от ужас. Той приближи до нея и я хвана за ръката. Радвам се, че най-сетне определихме датата, госпожо Маршал, и че Джули най-после склони да избере деня.

Джули се чудеше дали не се е упоил от ароматите в розовата градина. Само така можеше да си обясни внезапното му умопомрачение. Нима той не съзнаваше, че в близките пет минути майка й вече щеше да е поръчала менюто? А в следващите пет — да е известила свещеника и всички роднини?

Робърт изглежда не проумяваше сериозността на своята грешка. Той потупа Джули по ръката, вглеждайки се в нея с невинните си сини очи, блеснали от радост.

— Джули, скъпа, толкова съм щастлив, че най-сетне взехме решение. Ей сега ще се обадя на майка ми да й съобщя добрата новина.

А скъпата Джули се опитваше да реши на кого е по-ядосана — на майка си или на „годеника“ си. Годеникът й спечели с голяма преднина. Само да й паднеше, щеше да го убие! По най-бавния и мъчителен начин.

Наливайки масло в огъня, той се наведе и я целуна по бузата.

— Ще трябва да се обадя и на брат ми, и на сестра ми. Господи, колко ще се изненадат!

Жив ще го опека, реши Джули. Ще го изтезавам, ще го нарежа на хиляди парченца, ще… Както и да е — нямаше търпение да чуе как „годеникът“ й ще моли за пощада.

Пета глава

Без съмнение, доловил опасността, която го грозеше, Робърт все й се изплъзваше. Къщата кипеше в предсватбени приготовления и в суматохата след срещата с Алис, сред постоянно прииждащите лели, чичовци, братовчеди и стари приятели той умело я избягваше. А Джули изпадаше в ярост, подклаждана още повече от съзнанието, че гневът й е нелогичен, като виждаше как той успява да очарова всеки родственик, всеки приятел само с едно ръкостискане.

— Престани да съблазняваш лелите ми с тази усмивка — изсъска тя, когато за секунди се оказаха сами във вестибюла. — Омръзна ми са слушам колко си очарователен! Дори братовчедката Джейн, която е заклета феминистка и мрази мъжете, ми подшушна, че си приемлив екземпляр за човек от мъжкото съсловие.

Робърт се престори на озадачен.

— Нима искаш роднините ти да не ме харесат? — попита той. — А аз мислех, че целим тъкмо обратното. Затова толкова и се старах да се представя в добра светлина.

— Да, но се престара — процеди през зъби Джули. — Ето например защо каза на Франсис, че ще й вземеш снимка с автограф лично от Брус Спрингстийн? И тя ти повярва горката!

Робърт смени озадачената си физиономия с обидена.

— Аз не я излъгах — защити се той. — Тя е сладко хлапе. А с Брус съм се срещал един-два пъти. Той е много отзивчив човек, като го поопознаеш. Веднъж снима клип на мои декори.

— На твои декори ли? — повтори Джули с подчертан сарказъм.

— Е, на декори, на които играех… като статист.

— Мислех, че този филм в Англия е първата ти актьорска проява след дългогодишно прекъсване.

Робърт не намери време да отговори.

— Майка ти идва — измърмори той, а Джули се зачуди дали само й се е сторило, че долавя облекчение в гласа му.

Госпожа Маршал излезе от всекидневната, следвана плътно от сестрата на съпруга си.

— Ето те и теб, Робърт, скъпи — рече тя с доволна ус мивка. — Хелън, искам да се запознаеш с Робърт Донахю, годеника на Джули. От месеци ти говоря за него, а сега мога дори да ти съобщя, че двамата с Джули решиха кога ще бъде сватбата. След шест седмици! — Тържествуваща, тя се обърна към Робърт: — А това е сестрата на съпруга ми Хелън Хатърсли. Гори от нетърпение да се запознае с теб.

Хелън Хатърсли едва чуто изсумтя. Госпожа Маршал отправи ослепителна усмивка към отдавнашната си съперница. Дъщерята на Хелън бе омъжена от няколко години и имаше две хубави, здрави момчета. На госпожа Маршал нерядко й се бе налагало с часове да се възхищава на снимки на внуците на Хелън. Сега обаче щеше да се реваншира за всяка частица от накърнената си гордост.

— Хелън, скъпа, Робърт знае толкова увлекателни истории. Сигурна съм, че ще ти бъде приятно да си поговориш с него. Обядвал е с министър-председателя, представи си! Ще имаме един наистина виден член на семейството. — Това беше не съвсем тънък намек за съпруга на дъщерята на Хелън, който все още си пробиваше път в йерархията на голяма застрахователна компания.

Хелън отново изсумтя, като подаде ръка на Робърт и същевременно се наведе да целуне Джули.

С дяволита гримаса Робърт устоя на критичния й поглед.

— Одобрен ли съм? — попита той, отвръщайки делово на енергичното й ръкостискане.

— Не обичам прибързаните преценки — парира удара му Хелън, — но мога да кажа следното: удоволствие е да видя Джули толкова жизнена. Тя винаги си е била хубава, но бях убедена, че ще стане истински красива, ако намери мъжа, който да разпали огъня в нея. На Джули й трябва човек с темперамент.

Госпожа Маршал хвърли бърз поглед на дъщеря си, поразена до дъното на душата си. „Огън“? „Темперамент“? Никога не бе помисляла подобни неща за по-голямата си дъщеря!

Джули долови скритото задоволство на Робърт, макар че той само се стараеше да поддържа разговора с леля й Хелън. Джули реши да се намеси, преди да е избухнала.

— Робърт наистина разпалва огъня в мен. Самото му присъствие е достатъчно, за да накара кръвта ми да кипне.

Хелън изглеждаше заинтригувана, госпожа Маршал — шокирана, а Робърт просто се усмихна. Ала глухият му глас прозвуча възмутително искрено, щом взе ръката на Джули и я поднесе към устните си.

— Бих искал нашата сватба да е утре — тихо рече той. Притисна нежно устни към дланта й, после сви пръстите й към мястото, което бе целунал. Краката й сякаш внезапно изгубиха способността си да я крепят.

— Е, няма да чакате дълго — намеси се припряно госпожа Маршал. — Краят на август ще дойде, преди да сте усетили. — Явно заобикалящото я напрежение бе засегнало дори нейната непоклатима чувствителност, щом й стана неловко. Сексуалната революция бе преминала като полъх през Чипинг Хил, а в семейство Маршал не бе оставила и следа. Госпожа Маршал дълбоко вярваше, че „огънят“ не е качество на добре възпитаните жени и всяко доказателство за противното силно я озадачаваше.

Пристигането на още една кола с братовчеди спести на Джули някоя забележка, за която впоследствие би съжалявала. Отне й и възможността да остане насаме с Робърт.

Целият следобед премина в същата суматоха по посрещането на гостите. Робърт продължаваше да очарова всеки новопристигнал, а Джули едва сдържаше яда си при всяко негово изказване. Вниманието й дотолкова бе ангажирано с неговите „провинения“, че изобщо не забеляза кога Джон се е върнал от болницата и е заел мястото си до сестра й. Дори вечерта, по време на тостовете, така се подразни от остроумието и галантността, с които Робърт вдигна наздравица за щастието на бъдещите си родственици, та почти забрави, че Джон е единственият й любим, а Робърт — просто актьор, нает да припечели допълнително. Всъщност ако поне за миг бе престанала да се ядосва на Робърт, щеше с удивление да установи, че не е имала време за мрачни мисли, свързани с Джон.

За щастие, вечерята приключи бързо. Роднините вкупом се запътиха към местния хотел, а Джон за последен път се прибра сам при малката си дъщеричка.

Госпожа Маршал, обезпокоена от най-новите си разкрития за своята дъщеря и твърдо решена да не допуска непристойно поведение в къщата си, настоя лично да придружи Робърт до стаята за гости. И Джули нямаше друг избор, освен да се оттегли на походното легло, приготвено за нея в спалнята на Алис. Ще отиде при Робърт по-късно, закле се пред себе си тя, докато изкачваше стълбите заедно с баща си и сестра си. През нощта, дори ако се наложи, в ранните утринни часове, ще отиде и ще му потърси сметка за безобразното държание.

Доктор Маршал целуна дъщерите си за лека нощ.

— И да не бъбрите до среднощ — предупреди ги той. — Искам утре сутринта да поведа една свежа и усмихната булка към олтара.

— Ще бъдем послушни — обеща Алис. — И без това съм толкова уморена, че ще заспя, щом главата ми докосне възглавницата.

Джули й се усмихна, след като баща им затвори вратата.

— Имам чувството, че ако е жив и след петдесет години татко ще ни напомня да си лягаме навреме.

Алис кимна в знак на съгласие.

— Само почакай. Мама всеки момент ще се появи да ни пита дали сме си измили зъбите.

Джули се разсмя и приседна на леглото на сестра си.

— Радвам се, че ни е сложила да спим заедно. През целия ден нямахме никаква възможност да си поговорим.

— Толкова напрегнато беше тези дни, а днес бе истински кошмар — съгласи се Алис. — Не мога да повярвам, че с Джон все още се държим на краката си.

— А аз не мога да повярвам, че малката ми сестричка се омъжва утре. И то за Джон Фарингдън!

Алис я погледна, после отмести очи и поруменя.

— Нали нямаш нищо против? — попита тя. — Макар че… след като видях Робърт, май е глупаво да питам. Двамата сте идеална двойка.

Джули си пое дълбоко въздух, гърлото неочаквано я заболя от напиращите сълзи. Беше си мислила, че чувствата й към Джон са нейната най-съкровена тайна, но Робърт разкри истината, а сега и Алис й признаваше, че е знаела за някогашното й увлечение. Трябваше завинаги да се прости с мечтата си.

— Разбира се, че нямам нищо против — отвърна Джули, чудейки се дали лъже. Дали дълбоко в себе си все още желаеше да застане с Джон пред олтара? Травмата от периодичните одобрявания и сривове в брака му със Сали бе белязала любовта й с тежко чувство за вина. През трите години в Лондон тя никога не се беше замисляла за тази вина, просто я беше потискала с работа и нежелание да се обвърже отново. Но дали можеше най-искрено да каже, че все още го обича?

Джули преглътна буцата, заседнала в гърлото й, и изрече няколкото думи, които със сигурност знаеше, че са истина:

— Надявам се от все сърце двамата с Джон да бъдете щастливи.

Алис отиде до масивния, старомоден гардероб в ъгъла на стаята и повдигна найлоновия калъф, с който бе покрита булчинската й рокля.

— Харесва ли ти? — стеснително попита тя. — Толкова съм дребна, че нищо не ми стои добре.

Джули поглади с ръка диплите на разкошните ръкави.

— Ще изглеждаш великолепно. Моделът е тъкмо за теб. Алис побутна една от множеството тюлени гънки.

— Не мислиш ли, че розите по ръба са прекалено натруфени?

— Мисля, че придават завършен вид на роклята — искрено сподели Джули. — Ще приличаш на младоженка от викторианската епоха. Ще бъде голяма сватба. Двете с мама сте свършили чудесна работа за толкова кратко време.

Алис се изчерви от удоволствие, макар че пръстите й нервно мачкаха една от розите.

— Цялата сватба е като от викторианската епоха — смънка тя, изчервявайки се още повече. — Ние с Джон… изобщо не сме… Той се разведе съвсем скоро. — Алис си пое глътка въздух. — Джули, няма да ми повярваш, но аз съм още девствена. И, да си призная, страхувам се от първата брачна нощ. Боя се, че не ме бива много. Не съм като онези страстни жени от филмите и книгите, дето нямат търпение да легнат едва ли не с всеки срещнат. Аз никога не съм изпитвала подобни желания.

Дори с Джон, мислено възкликна Джули.

— Когато си влюбена, е различно — заговори тя с намерението да прозвучи убедително. Не беше нужно да признава, че е също толкова неопитна, колкото и сестра й. — Ти обичаш Джон и той те обича. Сигурна съм, че като останете сами в някоя страхотна хотелска стая, всичко ще стане съвсем естествено.

— Дано. — Смущението на Алис я накара да избухне в нервен кикот. — Все си представям как закопчалката на сутиена ми не може се откопчее или някоя друга такава щуротия.

— Джон ще намери хиляди вълнуващи начини да се справи с една закопчалка — каза Джули и се удиви сама на себе си, как, за Бога, се бе озовала в това идиотско положение да дава съвети на Алис за сексуалния й живот с Джон Фарингдън! Ако сестра й знаеше колко е неопитна в тази област… И то в много отношения!

— Ще направя всичко възможно Джон да бъде много щастлив с мен, независимо че не е безумно влюбен… — промълви Алис и нежно прокара пръсти по сребърната поставка за булчинския букет, която баба й бе носила в деня на сватбата си.

— Разбира се, че е влюбен…

— Не. Само ме харесва. Но двамата имаме сходни интереси и аз ще бъда добра съпруга. На Вики ще й бъда като майка. А освен това надявам се скоро да родя.

— Ще бъдеш чудесна майка — успя да каже Джули. — Разчитам на двама ви да ме направите леля до края на годината и ти обещавам торта за чудо и приказ за кръщенето.

Алис захвърли сребърното украшение към възглавницата си, видимо набирайки смелост, преди да заговори:

— Знам какво си мислят хората. Че Джон се жени за мен само, защото има нужда от домакиня и нова майка за Вики. Но това не е вярно, Джули.

Джули си спомни разговора с Джон в кухнята, най-искрено се надяваше сестра й да се окаже права.

— Сигурна съм, че той ще бъде безупречен съпруг. Алис се усмихна пресилено и изведнъж сякаш се състари въпреки своите двайсет и две години.

— И двамата не сме кой знае колко темпераментни. Не сме като вас с Робърт. На нас с Джон ще ни бъде… спокойно. А на вас никога няма да ви бъде спокойно и петдесет години да живеете заедно. Робърт е досущ като теб. Самото му присъствие привлича погледите, дори ако само стои, без да говори. Знаеш ли колко съм ти завиждала като малка, че винаги успяваше да привлечеш вниманието към себе си, без изобщо да се стараеш? А после, като пораснахме и момчетата все тичаха подире ти, ужасно исках да приличам на теб. — Тя се разсмя. — За щастие, нищо не се получи. И по-добре, защото нямам представа как щях да се отърва от „обожателите“ си.

— Искала си да приличаш на мен? — повтори Джули, крайно изумена. — А аз, като си помисля, винаги съм искала да бъда като теб, като мама и татко. И все се чувствах виновна и не на мястото си, задето не пожелах да се посветя на медицината.

Усмихната, Алис взе сребърната поставка и я остави на тоалетката.

— Слава Богу, че всичко се нареди идеално накрая. Аз ще се омъжа за Джон, а ти — за Робърт. И двете сме намерили най-подходящите съпрузи. Понякога наистина вярвам в предопределението на съдбата. А Робърт ми харесва — завърши стеснително тя. — Нямам търпение да ви дойда на гости в Америка. Къде ще живеете?

Къде ще живеят ли? Отличен въпрос! Хаотичните чувства на Джули изкристализираха в неудържим пристъп на гняв. Робърт. Този човек й създаваше само неприятности! Как смееше да влиза в дома й и да печели сърцата на близките й, без да се замисля за последствията? Като се има предвид обаянието му, всички до един ще се разстроят, щом Джули им съобщи за развалянето на годежа. Горката й майка няма да има възможност да организира втора сватба. Франсис няма да получи своята снимка с автограф от Брус Спрингстийн. Алис няма да има зет, на когото да гостува в Америка. И най-лошото, Джули ще се изложи като последната глупачка… която са изоставили, защото никой нямаше да повярва, че тя е развалила годежа.

Джули се отдаде на гнева си, без изобщо да си поставя въпроса дали единствено Робърт бе виновен за всичко. Чувствата й бяха твърде объркани и да се ядосва на него като че ли бе най-удачният начин да се справи с тях. Вместо да се чуди защо неговото съгласие за датата на сватбата им толкова я бе вбесило или да се пита защо споменът за неговите целувки разтуптяваше сърцето й така, сякаш е пробягала дълги разстояния с препятствия.

Алис очакваше отговора й, сепна се с известно закъснение тя.

— Още не сме избрали в кой град ще живеем, нито в каква къща. — Реши, че сега му е времето да подготви сестра си за предстоящото разваляне на годежа. — Робърт е толкова зает. Понякога се чудя дали помежду ни би могъл да се получи нормален брак. — Тя пресилено се разсмя. — Според него сигурно ще трябва да се нанесем да живеем в самолета му. А преди да се роди бебето, навярно ще назначи някой акушер-гинеколог за стюард.

Алис се разсмя, без да схване намека.

— Когато хората се обичат силно като вас, винаги намират решение на практическите проблеми — рече тя и се прозя. — О, Джули, извинявай, но наистина ми се доспа.

— Ако искаш, влез в банята преди мен — предложи Джули. — Аз още не съм разопаковала багажа.

След половин час Алис спеше дълбоко. Джули лежеше на тясното походно легло и се вслушваше в звуците на притихващата къща. Щом големият стенен часовник удари дванайсет, не се стърпя. Стана, облече халата и отиде безшумно до вратата. Алис се поразмърда при отварянето й, но не се събуди и Джули незабелязано се промъкна в коридора.

Успокояващата тишина на дома я обгърна, ала не можа да повлияе на настроението й. След като цял ден се бе преструвала пред семейството си, чувството за вина и гневът й бяха готови всеки момент да експлодират. Само разговор с Робърт Бакстър щеше да уталожи яростта й. По дяволите! Щеше най-недвусмислено да му каже за какъв го смята. И ако утре той не променеше поведението си, изобщо нямаше да си помисля да му плаща остатъка от парите. Това би следвало да го вразуми за по-умерена интерпретация на ролята му. Джули се прокрадна покрай някогашната си детска стая, която временно бе приютила леля й Хелън и чичо й Джек. Мина покрай розовата стая за гости, от която се разнасяха равномерните похърквания на деветдесетгодишната братовчедка Джейн. И щом стигна дъното на коридора и синята стая, спря само колкото да си поеме дъх, почука чисто формално и тутакси отвори вратата, преизпълнена със справедливо негодувание.

Робърт беше буден, но неподготвен за посещения. Разположен удобно върху купчина възглавници, се беше зачел в някаква дебела, кафява папка. Само с един бърз поглед Джули успя да забележи, че мъжът е с очила с рогови рамки и нито чаршаф, нито одеяло. Зърнал Джули, той затвори папката и нехайно я хвърли върху нощното шкафче.

— О, здравей — приветства я без следа от смущение, макар че попридърпа чаршафа към кръста си.

Загорелият му от слънцето, широк гръден кош се открояваше на светлината на нощната лампа и Джули преглътна, за да навлажни пресъхналото си гърло. Справедливото негодувание отстъпи място на съвсем други емоции.

— Каква приятна изненада — рече Робърт.

Отправи й топла подкупваща усмивка и спокойно скръсти ръце зад главата си. Сякаш никога не бе правил безумното си изказване, че ще се оженят в края на август. И сякаш изобщо не се опитваше да й напомни за целувките им след всяка подобна усмивка.

Той подканващо потупа леглото до себе си.

— Ела, седни. Много се радвам, че си решила да ме навестиш. Чувствах се самотен.

Сърцето й отново се беше разтуптяло като след маратонско бягане. Нощницата и халатът изведнъж й се сториха не достатъчно прикритие за проницателния поглед на Робърт. Тя прихлупи реверите до брадичката си и пристегна колана.

— Не съм дошла просто да те навестя — рече, долавяйки напрежението в гласа си.

— Тогава за какво?

— Господи, а ти за какво мислиш? За да ти налея малко мозък в главата, ако е възможно. Преди съвсем да сме се провалили.

Робърт не каза нищо. След един безкрайно дълъг миг вдигна ръка и свали очилата си, после се протегна да ги остави върху кафявата папка.

Джули се втренчи в изопнатите мускули на гърдите му и за секунда-две забрави за какво е дошла. Помисли си колко приятно би било да положи глава върху тези гърди и да усети играта на мускулите.

Усети как краката й се подкосяват, рязко извърна глава, преглътна и опита да си спомни какво бе намислила да му каже.

Робърт отново потупа леглото.

— Защо не седнеш, вместо да стоиш на прага като някой ангел отмъстител? — Каза го шеговито, ала думите му носеха и друго, скрито чувство, което Джули в смущението си не можа да разгадае. — Аз не мога да стана, защото съм без пижама. Обичам да спя гол — поясни услужливо той, сякаш тя не беше забелязала, че е съвсем гол, когато се втурна в стаята му.

Стомахът й се сви на топка, щом в представата й моментално изникна яркият спомен за неговото силно мускулесто тяло, изтегнато на леглото. Образът бе толкова притегателен, че Джули дори направи няколко крачки, преди да се опомни. После бързо седна на един плетен стол на безопасно разстояние от мъжа.

— Не съм дошла да бъбрим — заговори тя по възможност сдържано и високомерно, черпейки от последните запаси на самоконтрола, който си бе налагала през трите години самота. — Робърт, трябва да определим някакви граници на твоята роля. Случиха се твърде много непредвидени неща.

— Съжалявам, че мислиш така. А според мен всичко мина доста добре днес следобед.

— Да, но според теб! — възкликна Джули, забравила сдържаността си. — Защо не прецениш ситуацията от моя гледна точка? След като убеди всичките ми роднини, че си идеалният съпруг за мен, какво смяташ, ще стане, като им съобщя, че сватбата се отменя?

Робърт уж се замисли.

— Ще поклюкарстват десетина дни и после ще си намерят друга тема за разговор — предположи той.

— Далечните ми роднини — може би, но не и родителите ми. Нито пък сестра ми. — Съсредоточеният му поглед й действаше крайно смущаващо и тя нервно отметна косата си, която сякаш нарочно се бе разпиляла по раменете й по най-невъобразимия начин. Джули искрено съжали, че не я беше вдигнала на обичайния стегнат кок. — Не трябваше да се съгласяваш с майка ми за датата — рече накрая тя. — Не съзнаваш ли, че тя още другата седмица ще ме накара да купим рокля? Нищо чудно вече да се е обадила на свещеника и в ресторанта!

Робърт обаче изглежда нямаше намерение да участва в жадувания от нея скандал.

— Права си — каза той разкаяно. — Не трябваше да се съгласявам. Извинявай. Ние, актьорите, сме научени да импровизираме, но явно в случая съм попрекалил.

Странно разочарована и все още отчасти напрегната, Джули прие извинението му.

— Мога да си представя защо стана така. Майка ми не проявява капчица такт в подобни ситуации. Но как ще обясним на хората, че няма да има сватба, след като току-що сме я обявили? Не искам да развалям най-щастливия ден на Алис с някой бурен скандал помежду ни.

— Не, няма нужда от скандали — съгласи се той. — Предлагам да изчакаме да мине сватбата и тогава да решим как най-безболезнено да съобщим на родителите ти, че сме развалили годежа. Ще бъде по-спокойно, след като всички се разотидат.

Благоразумието му едва ли не я караше да се чуди защо му е била толкова ядосана.

— А може да им се обадим, като се върнем в Лондон. Така ще имат повече време да се радват за Алис, преди да почнат да се тревожат за мен.

— Чудесна идея — рече ведро Робърт. — Не се тревожи. Ще измислим нещо. Ако искаш, може дори заедно да им се обадим.

Джули колебливо сбърчи вежди.

— Не знам. Ако се държим като приятели, майка ми ще започне тайничко да се надява, че ще се съберем отново.

— Ясно. Тогава стовари вината върху мен. Кажи им, че се интересувам единствено от работата си, че съм деспотичен и арогантен, че не мога да стоя на едно място. Или им намекни, че съм фалирал.

— О, не — спря го Джули. — В такъв случай родителите ми още повече ще настояват да остана с теб. Не, ще им кажа, че си маниак на тема пари и ми е дотегнало да слушам за милионите ти. Това ще ги убеди. Според моите роднини, многото пари са от полза само когато са дарени за медицински изследвания.

Робърт замислено се почеса по брадата.

— Не е ли странно да бъдеш отхвърлен, защото имаш прекалено много пари…

— Жалко, че не си наистина милионер, Робърт — разсмя се Джули. — Какво унизително преживяване: да те зарежат, защото непрекъснато се хвалиш с бляскавите си вложения!

Робърт се подсмихна.

— Уникално преживяване за един милионер, бих казал. — Той се прозя и протегна, демонстрирайки за пореден път играта на превъзходните си мускули. — Извинявай, изтощен съм, дали от чистия въздух, или от трудната роля, която ми измисли. У дома в Щатите обикновено са ми достатъчни четири-пет часа сън на денонощие, а в момента едва си държа очите отворени.

— Не забелязах ролята да те затрудни днес — подметна Джули. — По-скоро ти беше доста забавно. — Чудно защо този факт вече не я дразнеше.

— Не знаех, че ме наблюдаваш толкова внимателно.

— Трябваше да бъда наблизо, в случай че объркаш нещо — побърза да обясни Джули. — Нали се познаваме уж от година.

— Вярно. Както и да е, беше ми приятно да се запозная с роднините ти — отстъпи Робърт. — Макар че никога досега не съм бил в обкръжението на толкова лекари, медицински сестри и други лечители. Няма ли хора с други професии в рода ви?

— Само аз. — Джули усети, че се усмихва, а съвсем доскоро същият въпрос би я засегнал дълбоко. — Родителите ми още не са проумели по какво генетично недоразумение съм станала сладкарка.

— Твоите плодови пити са резултат на генетично чудо, а не на недоразумение — поправи я Робърт сънливо. Понамести се в леглото, като издърпа чаршафа до шията си, пак се прозя и затвори очи. — Би ли изгасила лампата, като си тръгваш?

За своя изненада Джули твърде неохотно се надигна от стола. Чувстваше се удивително бодра. Цялото й тяло кипеше от непозната енергия и желание да извърши нещо вълнуващо, но какво? Тя стана и с отсечени движения отиде да загаси лампата на нощното шкафче.

Протегна се, а Робърт вдигна ръка и леко я хвана за китката.

— Искам целувка за лека нощ от моята годеница — измърмори сънено.

Не я държеше здраво. Джули спокойно можеше да пренебрегне желанието му и да си излезе. Въпреки това тя се наведе, готова да го целуне набързо, по сестрински. В мига, в който устните й докоснаха челото му обаче, Робърт я стисна и я дръпна — не силно, само колкото да загуби равновесие — и тя залитна към леглото. Ръцете му здраво обгърнаха талията й. И тъй, с две мълниеносни, пестеливи движения тя се оказа пленница.

В погледа му, загубил всякаква сънливост, се четеше насмешка и неприкрито желание.

— Мила, май някой трябва да ти покаже как се целува годеник за лека нощ. — Ръката му се плъзна по шията й, за да повдигне брадичката и вече й беше невъзможно да скрие обърканите си чувства. Палците му нежно помилваха миглите й и затвориха очите й. — Ето как се прави — измърмори той.

Джули усети дъха му по кожата си, после допира на устните му върху скулите си. Само още миг, рече си тя. Още миг и ще стана от леглото.

Така. И после така — прошепна Робърт, секунди преди устните му властно да се впият в нейните.

Никой не я беше целувал с такава потресаваща вещина, та да й покаже, че е възможно да изпиташ собственото си изпепеляващо желание в жарта на нечии мъжки устни. Нейната първична женска природа искаше целувката да трае вечно, ала разумът я предупреждаваше да спре, преди да е станало късно. Джули най-строго си нареди да стане и да си тръгне. Очевидно целувките с Робърт бяха опасни за душевното й равновесие и трябваше да се избягват. Никоя разумна жена не би попаднала в подобно абсурдно положение! А тя вече няколко години се мъчеше да си докаже колко е разумна.

Ако можеше да овладее гласа си, щеше да му каже да спре. Ако можеше да вдигне ръце, щеше да хване пръстите му, трескаво вплитащи се в косите й. А ако можеше да помръдне, положително щеше да се отскубне от прегръдката му.

Ала тя не можеше нито да проговори, нито да помръдне. Можеше само да отвръща на целувките му с жажда и настойчивост, които съвсем красноречиво говореха за години те, прекарани в самота, за нейните внезапни, необясними копнежи.

За разлика от нея обаче, Робърт очевидно намери сили да се овладее. Бавно се отдръпна, в изражението му се четяха едновременно съжаление и страст. Пое си дъх на пресекулки и нежно отмести един непокорен кичур от челото й.

— Джули, сладка моя — промълви той. — Мисля, че никой от двама ни нямаше подобно намерение, когато ти се втурна в стаята ми. Но колкото и да те желая, не искам да направим нещо, за което утре ще съжаляваш.

Бученето в ушите й изчезна и Джули постепенно осъзна, че Робърт й е казал нещо, ала за миг, потънала в блаженството на обятията му, не можа да схване смисъла. После значението на думите му й подейства като студен душ. Тя се дръпна към края на леглото, смутена, че е изпитала такова непреодолимо влечение към мъж, когото едва познаваше.

Не бъди прекалено разумна, прошепна й някакъв коварен вътрешен глас. Робърт ще бъде внимателен и мил с теб. Защо просто не се наслаждаваш на удоволствието, докато имаш възможност? Ала семейните схващания бяха твърде дълбоко насадени в съзнанието й и тя бързо се измъкна от леглото — по-далеч от изкушението.

— Трябва да си вървя — измърмори, без да го поглежда. Пое си дълбоко въздух и добави: — Благодарна съм ти, че се овладя.

— Заповядай пак. — Познатата насмешлива нотка отново се прокрадна в гласа му и щом коланът на халата й бе вече здраво завързан, Джули дръзна да се обърне към мъжа. Не можеше да понесе, че той й се присмива. Ала присмехът му бе насочен изцяло към него самия и изчезна безследно, когато погледите им се срещнаха.

— Тръгвай, Джули — сухо рече той. — Толкова си красива, че трябва да съм луд, щом те оставям да си идеш. Върви, мила. Благородството ми се изчерпва.

Изумена, Джули се чу да казва:

— Да беше се изчерпало по-рано — И изхвърча през вратата, преди да е изрекла нещо още по-глупаво. Нещо безумно от рода на: „Моля те, Робърт, люби ме. Твоя съм.“

— Джули? — дочу гласа му през затворената врата, долови неизказания въпрос, съдържащ се в единствената, тихо произнесена дума.

Джули закри ушите си с ръце и хукна по коридора, съзнавайки, че ако спре — дори за миг — ще му даде отговора, който и двамата искаха да чуят.

Шеста глава

По всеобщо мнение сватбата на Алис Маршал и Джон Фарингдън бе идеална като в приказките. Дори времето им съдействаше. Утринният бриз разгони и последните облачета по небосвода и топлото слънце грейна над засмяната булка, благопристойния младоженец, разплаканата майка, гордия баща и очарователната малка шаферка. Органистът изпълни със замах всички стари любими мелодии, а свещеникът благоразумно ограничи проповедта си до три минути.

Седнала на първия ред между майка си и Робърт, Джули установи, че церемонията не е чак толкова болезнена, колкото бе очаквала. Вярно, изискваше известни усилия на волята, ала тя успя да посрещне с ведра усмивка дори момента, в който Джон сложи пръстена на ръката на сестра й. Всъщност по-трудно й бе да се съсредоточи върху ритуала, призна си най-чистосърдечно тя.

Това непредвидено, ала желано състояние на нещата се дължеше изцяло на Робърт Бакстър. Не че той се стараеше да й помогне. Напротив, от самото му появяване на закуска — с неотразимата лъчезарна усмивка и нетърпима галантност — до пристигането им в църквата, изглеждаше, като че ли си е поставил за цел на всяка цена да я нервира. И се справи толкова добре, че тя вместо със сълзи на очи, наблюдаваше кипяща от гняв как сестра й свързва живота си с Джон Фарингдън.

Въпреки строгата й среднощна лекция, Робърт не направи и опит да посмекчи възмутителното си поведение. Тъкмо обратното, сякаш бе решил да се възползва докрай от ролята си на неин годеник милионер. Цяла сутрин той или омайваше роднините й, или заговорничеше с госпожа Маршал по повод на предстоящата си сватба. Като го слушаше, Джули се зачуди дали някой не го беше ударил по главата през нощта, та е забравил, че сватбата, която подготвяше с такъв ентусиазъм, бе само плод на разстроеното му въображение.

— Ти да не си луд? — нападна го тя, като минаваше покрай него с огромен букет рози в ръце. — Защо каза на майка ми, че поне двайсет твои роднини ще искат да дойдат на сватбата ни? Господи, Робърт, тя още утре ще започне да им търси подслон при съседите!

— А според теб ще се чувстват по-добре в хотела ли? — попита той угрижено. — Мислех, че няма да ги побере. Вярно, в Бат има предостатъчно хотели, но кой знае как ще се ориентират по тези английски пътища.

— Робърт! Престани! — Джули захвърли розите на кухненската маса и започна яростно да къса листенцата по стъбълцата. — За Бога, нима не помниш какво ти казах снощи?

— О, помня — отвърна той съвсем искрено и сериозно. — Имам отлична памет. — После се подсмихна лукаво. — Особено последните ти думи, едва ли бих могъл да ги забравя.

Джули усети как бузите й пламват и побърза да пропъди от паметта си неканените спомени.

— Обсъждахме едно-единствено нещо, което е от значение — рече гневно тя. — Краят на този наш безумен годеж. Запомни, ако обичаш, че няма да се омъжа за теб. Не можеш ли да си набиеш нещо толкова елементарно в глупавата глава?

— Джули! — Госпожа Маршал бе избрала най-неподходящия момент да влезе в кухнята. — Хайде, скъпа, не трябва да си изпускаме нервите само, защото сме малко притеснени. Сигурна съм, че не си искала да се държиш така грубо с Робърт.

— Не е искала, разбира се — усмихна се Робърт, притегли Джули в обятията си и нежно я целуна по нослето. — Истината е, госпожо Маршал, че и двамата сме малко изнервени днес. Понякога шест седмици са като цяла вечност.

Госпожа Маршал видимо си отдъхна — бъдещият й зет се оказа прекрасен човек.

— Любов! — въздъхна тя. — Цял живот ще бъдете заедно, а се тревожите за някакви си шест седмици. — Тя потупа Джули по ръката. — Успокой се и се наслаждавай на приготовленията, скъпа. Това са неповторими мигове от живота ти.

— Наистина! — измърмори Робърт. Джули зърна пламъчето в очите му, видя хищнически склонената глава и разбра, че ще я целуне. Не по бузата.

Тя умишлено отстъпи встрани и му отправи коварна усмивка.

— Ето, Робърт, мили мой. — Старателно избра една роза от букета, пъхна я в ръцете му и му помогна да стисне бодливото стъбло. Силно. — Специален подарък за теб — ласкаво изрече тя. — Да ти напомня за чувствата ми.

— Колко мило! — Госпожа Маршал не бе забелязала дългите бодли. — О, Господи, трябва да бягам. Още не са донесли сьомгата. — И излетя от кухнята, понесла списъци те си.

Робърт разтвори пръсти и Джули внезапно съжали за стореното при вида на тъмните капчици кръв, избили по дланта му.

— Извинявай — промърмори тя.

— Всичко е наред — отвърна спокойно той. — Но нямаше нужда да ми напомняш за чувствата си, Джули. Знам какво изпитваш, защото същото чувствам и аз. Въпросът е само защо не искаш да си го признаеш.

Мимолетното й съжаление изчезна безследно след това поредно свидетелство на недопустима арогантност.

— Почакай — закани му се тя с усмивка, която би поразила кобра от двайсет крачки разстояние. — Като се върнем в Лондон, ще ти покажа истинските си чувства.

Робърт вдигна ръка към устните си и облиза раната, без да откъсва очи от младата жена.

— Нямам търпение — тихо подметна той. — У вас или у нас?

Джули се обърна да грабне ножицата, ала Робърт предвидливо се бе измъкнал от стаята.

Обаче розата красеше ревера на безупречно ушития му костюм, когато два часа по-късно той слезе, за да придружи Джули до църквата. А тя недоумяваше защо стомахът й отново започва да се свива болезнено.

Младоженците, преливащи от щастие, се отправиха на сватбено пътешествие сред дъжд от конфети и благопожелания. Гостите бяха единодушни, че празненството е било по-възхитително и от сватбената церемония в църквата, а тортата е била просто великолепна. Барбара и Дерек Маршал, а и Джули наред с тях, сияеха от заслужена гордост. Само малката Вики не споделяше всеобщия възторг. Джон и Алис неведнъж й бяха повторили, че много я обичат и че съвсем скоро ще се върнат вкъщи с куп подаръци, но тя така и не бе осъзнала смисъла на заминаването им. Затова, ридаейки безутешно, стоеше на стълбите и се мъчеше да не изгуби от поглед отдалечаващата се кола на баща си. Джули, която нямаше опит в общуването с малки деца, истински се разтревожи, след като предложенията за парче торта, сок или разходка на конче върху раменете на доктор Маршал предизвикваха само ридания за татко. — Преуморена е — обясни госпожа Маршал, като взе Вики в скута си и нежно я залюля. — Цялото това вълнение е твърде непосилно за едно петгодишно момиченце.

— Препоръчвам гореща баня, топло мляко и приказка за сън — рече доктор Маршал и поразроши буйните къдрици на детето. — Или по-добре две приказки. — Нека дойде с мен — предложи Джули в желанието си да помогне. — Аз обичам да чета приказки. — Ала Вики се дръпна от протегнатите ръце на новата си леля и се хвана здраво за копринената рокля на госпожа Маршал.

— Не искам Джули. Тя не ми е приятелка. — Личицето й отново се изкриви и долната й устничка потрепери. — Искам татко.

— Тя трябва да е сред познати хора. — Госпожа Маршал гушна Вики, без да обръща внимание на шоколадовите петна, които мигом се появиха върху официалната й рокля. — А мен, струва ми се, познава най-добре. Ще я кача горе и ще я изкъпя. Гостите почти се разотидоха, а младежите нямат нужда от мен. — Тя потърси салфетка и избърса мокрото личице на Вики. — Тихо, миличка, ще ти стане лошо. Татко и Алис скоро ще се върнат.

— Искам да се върнат сега! — Всяка нейна дума бе съпроводена с ридание.

Робърт се наведе, за да може момиченцето да го види.

— Ти беше най-сладката принцеса, която съм виждал — каза й ласкаво той. — Татко ти и новата ти майка много те обичат.

Заинтригувана от американския акцент, Вики млъкна и крадешком го погледна, а той се възползва от настъпилата тишина — направи с дясната си ръка кръг пред лицето й и с театрален замах спря до ухото й.

— О, небеса, какво е това? — възкликна Робърт с престорено удивление, измъквайки лъскава монета измежду пръстите си. — Не знаех, че принцесите имат пари зад ушите си.

— Но аз нямам — Риданията на Вики заглъхнаха сред едва чуто, сподавено хихикане. — Роклята ми си има джоб, освен това не съм принцеса, а шаферка.

— Така ли? О, извинявай, но в Америка всеки ще ти каже, че си принцеса. — Робърт повтори движението с другата си ръка и спря до лявото й ухо. — Я гледай! Тук има още една.

Този път Вики наистина се разсмя.

— Ти да не си фокусник? — попита тя. — На моя рожден ден ще дойде истински фокусник. Алис ми обеща.

— Може и да съм фокусник — отвърна Робърт, като я натисна по нослето с пръст. Оттам също изскочи лъскава, сребърна монета. — Ако не съм, то ти имаш касичка в носа си.

— Не, нямам — увери го сериозно тя. — Нито пък в ушите.

— Е, тогава няма съмнение, фокусник съм. Но ти по-добре задръж парите, че току-виж магическите ми способности изчезнали. — Той разтвори ръчичката й и сложи монетите в малкото, влажно юмруче.

— Благодаря — каза тя, напълно забравила сълзите и загледана в блестящите монети. — Никога не съм имала магически пари.

— Хайде да ги занесем горе да си ги прибереш — подкани я госпожа Маршал. И отправяйки признателен поглед през рамо, поведе Вики по стълбите.

Щом двете се отдалечиха, доктор Маршал потупа Робърт по рамото, което бе изключителна проява на чувства от негова страна.

— Благодаря, приятелю. Измъкна ни от затруднението. Сега вече знам как вие, крупните финансисти, печелите парите си. С фокуси!

— Де да беше толкова вълнуващо — разсмя се Робърт. — А всъщност просто си разменяме разни книжа. Доктор Маршал, ако не ви трябваме повече, двамата с Джули смятаме да отидем до Бат за една късна вечеря.

— Чудесна идея. Ако можех и аз бих дошъл. Но ще се задоволя с най-обикновен сандвич. Толкова се старах като домакин, че едва успях да хапна от чудесната торта на Джули. — Той се усмихна. — Проблемът е, че не ядох, а попрекалих с шампанското.

Същото се отнася и за мен, реши Джули. След толкова чаши шампанско лесно можеше да си обясни своето прекрасно, приповдигнато настроение от идеята да отиде с Робърт на вечеря. Ако не беше пияна, нима щеше да приеме с такава лекота поредната проява на вмешателство в живота й?

— Вземете колата на Алис — предложи баща й. — По-добре, отколкото да викате такси. Ключовете са в чекмеджето в кухнята. Знаеш къде, нали, Джули?

— Да, татко. Но май няма да мога.

— Аз съм пил само една чаша — прекъсна я Робърт. — Аз ще шофирам, ако искаш.

— Добре. Приятна вечер! И не бързайте да се връщате. Хората от ресторанта ще разчистват цяла нощ тук. — Доктор Маршал се усмихна добронамерено. — Покажи на Робърт колко е красив Бат на лунна светлина, Джули. Може пък да му хареса и да поиска да се върне някой ден да го разгледа на светло. Надяваме се да го виждаме по-често, след като вече сте избрали и дата за сватбата.

— И аз смятам да наминавам по-често — рече Робърт, без ни най-малко да се притеснява, че продължава да злоупотребява с чувствата на семейство Маршал.

Джули се понамръщи. Искаше да му се ядоса, ала той нехайно я хвана през кръста и нещо, без съмнение мехурчетата от шампанското, закипя във вените й. Раздразнението й мигом се превърна в трепет. Тя неволно се облегна на гърдите на мъжа, потърси опора в силната му ръка.

— Ще отида да взема ключовете. — Гласът й прозвуча необичайно глухо. Робърт я погледна и кроткото кипене във вените й прерасна в буря.

— Идвам с теб — рече той. — Лека нощ, доктор Маршал. До утре.

За щастие, Робърт не отдръпна ръката си, докато вървяха към кухнята. Шампанското оказваше наистина катастрофален ефект върху мускулите й, реши тя. Не бе и предполагала, че след три малки чаши едва ще се държи на краката си. И защо ли кожата й бе настръхнала там, където Робърт я докосваше? Джули не можа да намери приемливи отговори. Ала не бе и убедена, че алкохолът е виновен за всичко.

Седма глава

Дългият летен ден все още не бе угаснал съвсем, когато Робърт изкара малката тойота на Алис на алеята пред къщата. Беше излязъл лек ветрец и хладните му повеи идваха тъкмо навреме да поотрезвят Джули.

Тя си определи най-подходящия начин на действие, докато затягаше предпазния колан. Ще тълкува вечерята с Робърт като приятен завършек на изпитанието, което се бе оказало по-безболезнено и от най-смелите й очаквания. В известен смисъл му дължеше благодарност. Вярно, бе пренебрегнал наставленията й и пресилил ролята си на годеник. Но от друга страна, призна Джули, й беше много по-леко да слуша възторжените отзиви на роднините си, отколкото намеци като: „Сега, след като по-малката ти сестра се омъжи, не е ли време да престанеш да се правиш на сладкарка и също да си намериш някой порядъчен доктор за съпруг?“

С ясното съзнание, че му е задължена, Джули реши в никакъв случай да не се поддава на капризните си чувства. Ще бъде любезна и дистанцирано дружелюбна въпреки среднощната случка в спалнята му. Тя беше зряла жена! И вместо да изразява справедливия си гняв от определени аспекти на неговото поведение, ще си мери думите и ще бъде еталон за вежливост. Тя се досещаше как тактично да прекрати отношенията им, дори ако той не знаеше.

В съответствие с току-що взетото решение Джули се въздържа и не възрази, задето Робърт не се бе посъветвал с нея за вечерята. Прости му своеволието със снизходителна усмивка.

— Искаш ли да ти дам предложение къде да отидем? За нещастие, повечето ресторанти ще са претъпкани и няма да ни пуснат без резервация. Като се има предвид, че е събота вечер.

— Няма нужда. Аз съм запазил маса в „Силвър Бел“. Един приятел от Лондон ми го препоръча.

— Това е най-реномираният ресторант в Бат — потвърди Джули, но дали приятелят му го бе предупредил, че една вечеря за двама в „Силвър Бел“ би струвала доста солидна сума? След кратък размисъл тя реши да не споменава за цените, ако избереше нещо по-евтино от основното меню и се откажеше от десерта, сметката можеше да не е голяма. Пък и нямаше основания да смята, че Робърт е притеснен финансово.

Той се включи внимателно в движението към Бат.

— Хубава сватба беше — рече с усмивка. — Ако на майка ти й омръзне да домакинства вкъщи, може да направи блестяща кариера като организатор на приеми.

— Да, притежава несъмнен организаторски талант. Помня как, когато бях малка, тя вършеше чудеса за разни доброволни начинания. Била е участъкова сестра, преди да се омъжи за баща ми. Хората разправяха как организирала нещата така, че бебетата в цялата околия се раждали само в делничен ден, между девет и пет вечерта.

Робърт се разсмя.

— Изключителна жена! Чудя се дали ще се погаждат с майка ми.

Джули си пое дълбоко въздух. Спокойно! Да не избързва със заключението, че Робърт очаква родителите им да се срещат.

— Така и няма да го разберем, нали? — подметна тя. — Но от думите ти вече знаем, че по едно нещо си приличат.

— По какво?

— Че и двете са твърдо решени да ни намерят подходящ партньор в живота, независимо дали го искаме, или не.

— Жалко, че не можем да им угодим. — Гласът на Робърт бе безгрижен като нейния. — Изглежда майките трудно проумяват каква енергия се изисква да направиш кариера в наши дни. В известен смисъл двамата с теб сме идеална двойка. Увлечени в работата си, не сме имали време да се обвържем сериозно.

— Добре, че го съзнаваш! — възкликна Джули. — На моменти тази сутрин ми се струваше, че не си с ума си. Беше толкова убедителен в ролята на предан годеник, та се чудех дали да ти предложа допълнително възнаграждение, или да те скалпирам! Робърт й отправи широка усмивка.

— Е, хайде де, едва ли си се чудила. Искаше да ме скалпираш с кухненския нож. Тя се разсмя и се отпусна назад върху облегалката.

— Извинявай за розата. — Откъде й хрумна това извинение и тя не знаеше, ала беше искрено.

— Бях си го заслужил. — Спряха на някакъв светофар и Робърт забарабани по волана. — Трябва да ти призная нещо — рече той. — Нарочно те нервирах сутринта.

— Но защо? — Недоумяваща, тя се извърна да го погледне.

Той й отговори след кратко мълчание, без да среща погледа й.

— Предположих, че ако си ядосана на мен, няма да страдаш толкова за Джон Фарингдън. И се надявах по-леко да понесеш сватбената церемония. Не съм ли бил прав?

— Прав си бил — каза спокойно тя, изненадана от лекотата, с която призна истината. Нима имаше смисъл да отрича, че някога е била влюбена в Джон Фарингдън, след като Робърт бе прозрял неискреността й от самото начало?

Ала друго бе още по-удивително: точно в този момент Джон и Алис навярно пристигаха в хотела, а нея изобщо не я интересуваше. Мисълта, че двамата скоро щяха да се отдадат на своята първа брачна нощ, не я измъчваше. И Робърт беше човекът, въоръжил я с това новооткрито безразличие. Тя реши да му засвидетелства признателността си.

— Благодаря, че си ме изтърпял тази сутрин. Направи един ужасен ден в живота ми по-поносим, отколкото очаквах.

— Радвам се, че планът ми е успял. Простено ли ми е или все още ме грози опасност да бъда убит от засада?

— Никаква опасност не те грози.

— Слава Богу. Сега вече мога да помисля върху насъщните житейски проблеми — дали да поръчам риба или месо за вечеря?

— Боя се, че е още рано да си отдъхваш. Остана един важен нерешен проблем — подсети го Джули.

— Какъв проблем?

— Как да се измъкнем от лъжите, в които забъркахме и родителите ми? Да не бяха те харесали толкова, но ти ги омая — Робърт не каза нищо и тя въздъхна. — Добре, мълчанието ти е по-красноречиво от всякакви думи. Прав си. Това не е твой проблем, а мой. Не ти, а аз забърках цялата каша. Аз те накарах да дойдеш.

— Но аз се престарах в изпълнението — призна Робърт.

— Вярно е и с най-голяма радост бих стоварила вината върху теб. Но ти не си виновен, че аз нямах кураж да се появя на сватбата на сестра си без прословутия си годеник. Да не говорим, че сглупих от самото начало, като го измислих. Робърт Донахю, мултимилионер! — Тя въздъхна с досада. — Господи! Дори името му звучи фалшиво.

— Хей, не говори така за човека! Името му си е съвсем нормално. Освен това аз доста се привързах към бедния господин Донахю за тези няколко дни.

— „Беден“ ли го нарече?

Робърт повдигна вежди, придавайки си крайно високомерен вид.

— Той е беден на истински приятели, ако не на пари. Тя се подсмихна.

— А ти какво очакваш от човек, който само се чуди как максимално да експлоатира изнемощелите си работници?

— Джули, скъпа, живеем в двайсети век. Няма вече изнемощели работници, поне не на запад. При това решихме, че нашият Робърт Донахю трупа милионите си в киното. Не експлоатира работници. А прави пари, като се съобразява с прищевките на всевъзможни суперзвезди и осъществява налудничавите идеи на филмови режисьори.

Джули го изгледа гневно.

— Аз измислих Робърт Донахю и щом казвам, значи експлоатира работниците си. А ти ми се бъркаш, Робърт. Не си ли чувал, че не трябва да се намесваш в творческия процес на хората?

За миг, въпреки тъмнината в колата, профилът на Робърт изглеждаше странно напрегнат. — Да си призная, колегите все това ми повтарят — рече гузно той. Джули се изненада, че се опитва да го успокои. — Робърт, беше нелепо от моя страна. Та нали част от работата ти е да се намесваш и да помагаш на другите да запазят здравия си разум? Той направи гримаса.

— Хората на изкуството не обичат някой да прекъсва полетите на фантазията им. И често забравят, че ако моята, по-точно, нашата компания не извлече приходи от техните фантазии, всички сме на крачка от банкрута.

Робърт едва намери свободно място на паркинга пред постройката с причудлив сламен покрив и спря. — Както и да е, сега нямам време да умувам колко съм недоразбран. Имам по-важна задача.

— Каква?

— Да разбера дали малиновите крем пити в „Силвър Бел“ са толкова вкусни, колкото във фурната в Челси.

Джули се смееше, докато минаваха през фоайето на ресторанта. С част от съзнанието си тя се удивляваше на своето безгрижие въпреки сватбата на сестра си с Джон. По-голямата част от мислите й обаче бяха отдадени на радостта да вечеря в такъв изискан ресторант с такъв забавен кавалер.

Ястията бяха вкусни, добре приготвени и почти сервилно поднесени. Коментарът на Робърт, че крем питата е много хубава, но не идеална като питите на Джули, й достави невъобразимо удоволствие.

— Сигурно ти дотегна да слушаш все за моята фурна — рече Джули, след като келнерът разчисти чиниите от десерта. Тя се облегна назад, отпивайки от кафето си, със съзнанието, че твърде дълго бе бърборила за вълненията, изпитанията и предизвикателствата на малкия бизнес.

— Изобщо не ми е дотегнало. Възхитен съм от постиженията ти. Освен че си отличен сладкар, ти си усвоила и някои финансови тънкости, за да започнеш да печелиш. А това не е никак лесно, като се има предвид, че никои от семейството ти не се е занимавал с подобна дейност, та да ти помогне.

— Е, благодаря. Щом ти го казваш, приемам го за комплимент. За теб моето магазинче може да е като детска играчка, но на мен ми беше приятно да си поговоря с някого — като изключим банковия служител по кредита — който е наясно с трудностите на малкия бизнес. Съветите ти бяха наистина полезни.

Джули внезапно осъзна казаното. Ококорила очи от удивление, тя остави чашата си на масата и се втренчи в Робърт.

— Господи! Започвам да се оплитам в тези лъжи. Докато ме съветваше как по-рентабилно да финансирам пещите си, съвсем бях забравила, че не си прочутият крупен финансист господин Робърт Донахю!

Той тихо се разсмя.

— Е, правенето на филми е главно заради парите, нали знаеш, пък и схванах за какво ми говориш. Освен това май започвам да свиквам с ролята си. Поласкан съм, щом смяташ, че съм убедителен. Още малко и срещу стотачка щях да поръчам на оркестъра да изсвири любимата ми песен.

— А коя е любимата ти песен, Робърт?

Той се заслуша. Свиреха някаква протяжна, неясна мелодия и Джули не можа да я познае.

— Ще повярваш ли, че това е тя? — отвърна той. Избута стола си назад и заобиколи масата с протегнати ръце. — Хайде, да потанцуваме, докато свирят нашата песен.

Светлините над миниатюрния дансинг бяха мъждиви. Дори малкият оркестър бе в сянка, с изключение на прожектора, насочен към певицата — млада жена с меланхоличен глас.

Джули обичаше да танцува, увлечена в синхрона между движенията на тялото си и ритъма на музиката, ала щом Робърт обгърна талията й и бавно я притегли към себе си, останаха само бесните удари на сърцето й. Тя почувства тялото му, стегнато и атлетично, а с дланите си усети играта на мускулите на широките му рамене, въпреки плътната материя на сакото.

Джули разпозна явната тръпка на физическото привличане, но се трогна повече от вниманието и топлотата, които излъчваше той. Спомни си как на няколко пъти през тези дни самото му присъствие й бе давало необходимата емоционална подкрепа и внезапно осъзна, че скоро ще го загуби. Перспективата никога да не го види повече й се стори непоносима.

— Хубаво танцуваш, както и предполагах. — Гласът му беше по-тих от обикновено и леко дрезгав.

— Благодаря. Обичам да танцувам. — Тя отпъди мрачните мисли и се отдаде на удоволствието от настоящия момент. — Коя е тази песен? Не съм я чувала.

— Нямам представа коя е. — Джули прочете в погледа му несъмнено желание, примесено с насмешка. За миг единствената й мисъл бе да обвие ръце около шията му и да го привлече към себе си, докато устните им се срещнат. После си спомни нещо.

— Но нали каза, че ти е любимата!

— Да. Всяка песен, която ми дава възможност да те подържа в прегръдките си, ми е любима. — Изражението му стана сериозно, щом докосна кичурите, измъкнали се от кока и виещи се отзад на тила й. — Толкова си красива, Джули. Красива и чувствена. И неуловима. — Той се усмихна с тъга. — Събуждаш с пълна сила първичните ми мъжки инстинкти. В момента си представям как те замъквам в бърлогата си, мятам те на най-близката купчина мечи кожи и те любя цяла нощ.

Стомахът й се преобърна, но тя се усмихна, решена да владее положението докрай.

— Алергична съм към животинските кожи. Съжалявам, Робърт. Ще кихам през цялото време и нищо няма да се получи.

— Искаш да разбиеш моите мечти? — разсмя се той. — Все ми е едно. Да те държа в обятията си е за предпочитане пред всякакви фантазии. Сякаш сме създадени един за друг.

Докато й говореше, Джули имаше чувството, че очите му нежно я милват. Тялото й пламна, щом пръстите му се плъзнаха по тила й и леко докоснаха тежкия кок. Тя преглътна с усилие, за да овладее изплъзващите й се чувства. Преди години погрешно бе сметнала младежкото си увлечение по Джон за истинска любов. А сега не биваше да се подвежда и да приема вроденото обаяние на Робърт за нещо по-сериозно.

— Никой не ни слуша — заговори тя, ужасена от издайническата нотка в гласа си. — Не е нужно да се преструваш на влюбен.

Робърт не отговори. Изгледа я със странно, непонятно изражение. Барабанистът завърши с кресчендо, певицата извиси глас и музиката рязко замлъкна. Леко замаяна, Джули видя как останалите двойки си тръгват от дансинга.

— Да вървим — рече Робърт. И с ръка на кръста й я поведе към масата. Щом седнаха отново, Джули разбра, че предишното непринудено настроение е изчезнало.

Робърт погледна часовника си.

— Ако не искаш още кафе, мисля да се прибираме. Джули се втренчи в своя, без изобщо да вижда часа.

— Да, късно е, а утре трябва да пътуваме.

Робърт се въздържа и не й напомни, че влакът тръгва едва следобед. Вдигна дясната си ръка и келнерът изникна почти мигновено.

— Да, господине? — попита той.

— Сметката, ако обичате.

— Разбира се. Вярвам, че храната ви е харесала?

— Да, благодаря. С госпожица Маршал останахме много доволни. Поздравете готвача.

Келнерът изглеждаше така поласкан, сякаш похвалата бе отправена от най-важния посетител на заведението.

— Благодаря, господине. Готвачът ще се зарадва да чуе това. Надяваме се скоро да ви видим пак?

— Несъмнено. — Робърт замълча. — Сметката — добави тихо той.

— Разбира се, господине. Веднага. — Келнерът припряно се отдалечи, а Джули го проследи с усмивка.

— Като че ли е минал специален курс по любезничене.

— Какво? — Робърт изглеждаше разсеян, ала се опомни. — Келнерите в реномираните ресторанти обичат да предразполагат всеки гост.

Двама изискани на вид мъже минаха покрай масата им в мига, в който келнерът се върна със сметката. По-възрастният погледна случайно към Робърт и ахна.

— Господин Донахю! Каква приятна изненада да ви видим в тази част на страната. А аз мислех, че нищо не може да ви откъсне от Лондон.

— Господин Донахю — присъедини се и по-младият, виждам, че непогрешимата ви интуиция да откривате най-добрия ресторант, където и да сте, не ви е изневерила.

За миг Робърт сякаш се вцепени. После хвърли кос, странно изпитателен поглед на Джули. Тя недоумяваше защо е толкова напрегнат. Робърт я стисна за ръката под масата и видимо се поразведри. Стана да поздрави мъжете.

— Греъм, Хенри, приятно ми е да ви видя — рече той. — Дойдох на гости за няколко дни при стари приятели. Тази част на страната е наистина прекрасна. — Двамата едва бяха успели да кимнат в знак на съгласие, когато Робърт застана до Джули и сложи ръка на рамото й. — Джули, скъпа, мисля, че не си се запознала с Греъм Стидърс и Хенри Гибън днес следобед. Господа, това е една моя много добра приятелка, Джули Маршал.

Мъжете я изгледаха, според самата нея, любезно, ала с подчертан интерес. По-възрастният — Греъм Стидърс, отправи на Робърт твърде странен поглед, преди да стисне ръката на Джули. Тя едва успя да изрази възхищението си от ресторанта, когато Робърт започна да се сбогува с двамата мъже и я побутна към изхода.

— Съжалявам, бихме останали да поговорим, но обещах на баща й да се приберем в приличен час — обясни той. — Ще се видим в града през седмицата, Греъм.

— Нямам търпение. Вторник, девет и петнайсет. — Погледът на господин Стидърс бе станал прекалено любопитен за един истински британски джентълмен, възпитаван от люлката да вярва във върховната сила на дискретността. Не откъсваше очи от Робърт, докато той хвърли пачка десетачки върху сребърния поднос със сметката и с шеметна бързина изведе Джули от ресторанта.

— Извинявай — рече той, щом се озоваха сами на паркинга. — Но Греъм Стидърс е най-надутият досадник на света.

— Няма нищо — Джули не би имала желание да говори нито със Стидърс, нито с Гибън, дори ако бяха най-очарователните мъже на света. Искаше й се единствено да остане насаме с Робърт. Нещо се беше случило на дансинга в „Силвър Бел“, размишляваше тя, имаше коренна промяна в чувствата й към него. Наблюдаваше го как изкарва тойотата от паркинга и не желаеше нищо друго, освен да склони глава на рамото му и да остане така завинаги. Ако в този момент се бе опитал да я целуне, тя би му отвърнала с цялата си страст.

Преди, за неин късмет, той се бе оказвал твърде прозорлив. Тази нощ обаче изглежда не долавяше настроението й. Шофираше бързо и сигурно обратно към Чипинг Хил, като нарушаваше тишината със случайни реплики ту за движението по пътя, ту за гостите на сватбата, ту за среднощните облаци. За петнайсет минути стигнаха до дома на семейство Маршал. Робърт загаси двигателя и бавно се обърна към нея. Дъхът й секна, а целият свят сякаш се побра в тясното, притихнало в напрегнато очакване, купе на колата.

Робърт направи първото движение. Протегна се и безмълвно плъзна пръсти по бузата й.

— Искам да те целуна за лека нощ — прошепна той. — Но не би трябвало.

Тя бе приковала поглед в сплетените си пръсти.

— Защо?

— Най-вече защото ще бъде нечестно спрямо родителите ти, ако се любим в тяхната гостна стая.

— Една целувка не означава, че трябва да се любим.

— Нима? — Робърт повдигна брадичката й и младата жена бе принудена да го погледне в очите. Лицето му бе изопнато, нямаше и следа от обичайния му присмех. Той прокара палец по устните й с непоносима, мъчителна чувственост.

— Следващата ни целувка, любов моя, ще бъде само прелюдия към нещо много по-съществено. И двамата го знаем.

— Но ние едва ли ще се целуваме в бъдеще — рече тя, като до болка й се искаше Робърт да го отрече. — Кой знае дали изобщо ще се видим пак.

— Рисковано е да се предсказва бъдещето. — Той хвана ръката й и за секунда я притисна към бузата си. — Лека нощ — каза тихо и я пусна. — Благодаря ти за чудесната вечер, Джули и за това, че ме покани да бъда с вас по такъв щастлив семеен повод.

Робърт нямаше никакво намерение да я разубеждава, осъзна тя, шокирана от своето откритие. Той приемаше без възражения идеята, че едва ли ще се видят пак, като се върнат в Лондон.

Както всъщност бях планирала и аз, напомни си Джули. В напрегнатия й график нямаше място за романтични главоболия, а интуицията й подсказваше, че Робърт би й създавал големи главоболия. Той не би позволил да бъде изолиран от живота на своята любима.

Е, след като щяха да се разделят, значи нямаше за какво да се тревожи, освен за неприятната пустота, внезапно изпълнила сърцето й.

Осма глава

— Джули да не забравиш, че ще дойда в събота да изберем заедно роклята. По-добре ще бъде да излезем рано сутринта, щом отворят магазините. Е, ще трябва да се задоволим, с каквото намерим, тъй като имаме само шест седмици до сватбата. Но ето, че намерихме за Алис. Сигурна съм, че ще намерим и за теб. — Госпожа Маршал се усмихна щастливо на дъщеря си, без да е ни най-малко обезсърчена от предстоящата тежка задача.

Кондукторът вървеше по перона и шумно затръшваше вратите на влака. Стомахът на Джули конвулсивно се свиваше при всеки нов трясък. Беше неделя следобед, ала за нея денят бе вече приключил. Реалността най-категорично й напомняше за себе си. Колкото по-възторжена и щастлива изглеждаше майка й, толкова по-незряла се чувстваше Джули. Съзнаваше, че е редно още в този момент да признае измамата, ала не можеше да го стори заради поруменелите бузи и грейналите очи на майка си. Страхливка, мислено се укори тя. Всичките й действия досега бяха доказателство за малодушие.

Госпожа Маршал стана по-настоятелна.

— Е, Джули, ще бъдеш ли готова в девет да тръгнем по магазините? Или имаш по-важна работа?

— Мамо, знаеш, че събота е най-напрегнатият ден във фурната.

— Мила моя, не ми казвай, че не можеш да отсъстваш един ден от собствения си магазин, за да избереш булчинската си рокля. — Госпожа Маршал се усмихна на Робърт, без да забележи необичайната му мълчаливост. — Може би ти ще успееш да я вразумиш? Децата никога не слушат майките си.

Робърт се обърна към Джули, погледът му бе мрачен.

— Не се безпокой за магазина — тихо рече той. — Ще намерим заместничка за един ден.

— Не мога да търся заместничка, имам по-неотложни въпроси за решаване другата седмица — напомни му сърдито тя.

— Знам. Ще поговорим за тях във влака. Всъщност — той погледна часовника си — бихме останали още, госпожо Маршал, но ще изпуснем влака, а това е последният експрес.

— Разбира се. — Госпожа Маршал майчински целуна Робърт по бузата. — Благодаря ти, че отдели време да дойдеш на сватбата на Алис. Всички останаха възхитени от теб.

— И на мен ми беше много приятно. Бяхте организирали чудесно празненство, госпожо Маршал.

— И за вас с Джули ще организираме нещо специално. Бяхме се загрижили за нея напоследък. Подозирахме, че е нещастно влюбена! — Госпожа Маршал се подсмихна на собственото си неблагоразумие. — Да си призная, двамата с баща й се опасявахме, че е подхванала връзка с теб, за да утеши разбитото си сърце. Като я слушах по телефона, все ми се струваше, че не държи особено на вашите отношения. Понякога даже имах чувството, че изобщо не съществуваш. Робърт Донахю, крупен финансист, милионер, да се ожени за дъщерята на селския лекар! Прилича на сълзлив телевизионен сериал, нали? — Веселият смях на госпожа Маршал подканваше слушателите й да се присъединят. Джули й отвърна с крива усмивка.

— Е, сега вече се убеди, че съществува — подметна тя, потискайки чувството си за вина. След като цели три дена бе лъгала близките си, последната лъжа едва не й приседна.

Робърт също не изглеждаше безкрайно щастлив, докато се ръкуваше с госпожа Маршал с поредните благодарности за гостоприемството й.

— Сигурен съм, че Джули ще бъде щастлива — завърши той. — Всичко ще се нареди, ще видите.

Усмивката на госпожа Маршал помръкна.

— Какво има да се нарежда, Робърт? Нали ще се ожените! Или сте променили решението си от петък? — Гласът й се извиси тревожно. — Джули, да не сте се скарали с Робърт? Изглеждахте толкова щастливи! Та вие сте създадени един за друг!

Не. Няма да се справя с този разговор сега, реши Джули.

— Мамо, ще изпуснем влака — рече в отчаянието си тя. Остро изсвирване прониза въздуха в подкрепа на думите й. Благодарна на щастливото избавление, тя се сбогува набързо и хукна с Робърт към вратата, качвайки се на влака тъкмо преди знака за потегляне.

Двамата се озоваха сами в купето и в продължение на няколко минути никой не проговори. Робърт пръв наруши ти шината.

— Извинявай, Джули, чувствам се ужасно виновен. Обикновено не се провалям така.

Джули уморено се отпусна на прашната тапицерия.

— Благодаря за щедрото извинение, Робърт, но не ти, а аз съм виновна за всичко. Предложението да се представиш за Робърт Донахю беше последната брънка от цяла поредица лъжи. Шест месеца се оплитах в тези лъжи и накрая затънах в блатото. Няма защо да се оплаквам, че ми е трудно да се измъкна оттам. Страхливците сами усложняват живота си.

Той й отправи чаровна усмивка.

— Е, не забравяй, че работата ми е да измъквам хора от блатото. Само ме повикай.

Робърт се наведе напред и покри с длан пръстите й, за да спре трескавото им движение. — Не сме изчерпали докрай актьорските ми способности. Мога да бъда и много убедителен антигерой, ако това ще улесни ситуацията. Поне дотолкова съм ти задължен.

— Благодаря, но мисля, че е време за истината или за нещо близко до истината. Вече си знам урока. — Джули потръпна. — Боже мой, ще бъде ужасна седмица.

— Може пък да не бъде толкова ужасна — предположи Робърт. — Виж колко се страхуваше и от тези три дни, а сватбата на Алис не се оказа чак толкова кошмарна, нали?

— Да, но защото ти беше с мен. И ме накара да проумея почти веднага, че не обичам, че никога не съм обичала. Джули си пое дълбоко въздух и довърши изречението — Че никога не съм обичала Джон Фарингдън.

Думите бяха изречени, истината бе казана и на Джули й олекна. Обръщайки се назад към миналото, сега тя съвсем ясно виждаше основната притегателна сила на Джон, а именно елементарния факт, че е лекар и съдружник на баща й. Този факт заедно с известна доза съчувствие заради егоистичното поведение на съпругата му, както и сляпото увлечение по красивите му черти, бяха достатъчни, за да си внуши, че е жертва на съдбоносна страст. А всъщност бе жертва само на незрелите си илюзии.

— Щом съм ти помогнал да разбереш, че Джон Фарингдън не е подходящ за теб, значи дните са били полезни — рече тихо Робърт.

— Полезни или мъчителни — кисело се усмихна тя.

— Най-дълбоките ни прозрения са често мъчителни.

— Чудно как, след като проумях няколко основни истини за самата себе си, толкова други неща ми се изясниха. По характер Джон много прилича на баща ми. А аз си бях внушила, че ще бъдем идеална двойка, въпреки че двамата с баща ми никога не сме се разбирали.

— Била си твърде млада. Почти всички грешат с избора на първата си любов.

Настроена прекалено самокритично, Джули не беше склонна да се оневинява.

— Може би. Но разумните хора не пропиляват три години в мечти по своите младежки увлечения. А живеят пълноценно.

— Точно това си направила и ти. Започнала си успешен бизнес, създала си собствен дом. Може би увлечението по Джон Фарингдън ти е служило за оправдание да не се обвързваш с други мъже — предположи Робърт.

— Но защо? — изненадано го изгледа Джули. — Аз винаги съм искала да се омъжа и да имам деца.

— Но не и тогава. Според мен, през последните три години ти си посветила всеки миг от живота си на своята фурна. Защото си искала да си докажеш, че не е задължително да бъдеш лекар, за да успееш. Близките ти не са те разбирали, естествено и не си имала духовната им подкрепа. Внушението, че си нещастно влюбена те е избавило от всякакви сериозни връзки. — Той закачливо вдигна вежди. — Представяш ли си колко време си спестила! Представяш ли си колко нощи си отдала на фурната, вместо да излизаш на срещи.

Това бе една съвсем нова интерпретация на последните три години от живота й.

— Беше изключително убедителен — рече накрая Джули.

— Популярната психология е винаги убедителна. А в случая може дори да отговаря на истината.

Влакът с полюшване намали скоростта и спря на гара Оксфорд — единствената спирка преди Лондон. Джули се загледа през прозореца, все още замислена над думите на Робърт. Мерна й се висока, смътно позната мъжка фигура.

— Робърт, виж! Господин, как му беше името. Онзи, когото срещнахме снощи в „Силвър Бел“. Качва се на влака.

Робърт се наведе да погледне.

— Греъм Стидърс! — С рязко движение той смъкна сенника, — дано не ни забележи! Ще трябва да го слушаме чак до Лондон.

Джули се усмихна, ала част от мислите й бяха вече другаде. Видът на Греъм Стидърс събуди един спомен, един неясен спомен от предишната вечер, скътан дълбоко в подсъзнанието й.

— Робърт! Невероятно! Този Стидърс и другият господин от ресторанта. И двамата те нарекоха Робърт Донахю!

— А ти какво очакваше? — попита Робърт след секунда мълчание. — Всъщност бяха изключително любезни като типични англичани и не ме нарекоха Робърт, а господин Донахю.

— За Бога, какво ти става? Не схващаш ли? Ти си Робърт Бакстър, а не Робърт Донахю. Аз измислих Робърт Донахю. Той не съществува!

Избухването й предизвика озадачената му физиономия.

— Но те не знаят, че ти си го измислила. Нали затова беше целият маскарад — всички на сватбата да ме помислят за твоя годеник милионер Робърт Донахю.

Но какво общо има моята измислица с тези двама господа?

— Джули, Хенри Гибън и Греъм Стидърс бяха на сватбата на сестра ти.

Тя като че ли най-сетне разбра.

— Искаш да кажеш, че не са ти колеги? И че вчера сте се срещнали за първи път? Странно! А на мен ми се стори, че се познавате отдавна.

Робърт стана да оправи куфара си, който заплашваше да се стовари върху главите им.

— Запознахме се до масата с ордьоврите. Май са братовчеди на Джон Фарингдън или нещо подобно. Както и да е, хванаха се за мен като удавници за сламка. Вероятно защо то тримата бяхме единствените мъже, несвързани с лекарската професия. — Той седна и й се усмихна. — Бяха реши ли, че съм експерт по финансите на общия пазар, а аз не посмях да ги разочаровам. Вярвай ми, след двайсетминутната им лекция за кръстосаните курсове на чуждите валути, един разговор за операция на жлъчката би бил същинско разтоварване!

Всичко казано изглеждаше и логично, и правдоподобно, ала Джули имаше странното чувство, че Робърт съвсем умишлено се опитва да я подведе. Но защо ще я лъже? За нея нямаше друго възможно обяснение на случката. В края на краищата, тя бе измислила господин Донахю. Беше крайно нелепо да подозира Робърт в някакви тъмни двойни игри.

В паметта й изплува нова подробност от вечерта.

— Единият от тях спомена, че имате среща във вторник. Какво смяташ да направиш? Да се обадиш по телефона и да му кажеш, че спешно са те извикали при министър-председателя ли?

— Разбира се, че не — отвърна той, а очите му проблеснаха. — Господин Донахю не си пилее времето да звъни по телефона. Секретарката му ще свърши тая работа.

— Секретарката му? Някоя близка приятелка — актриса, предполагам?

— Нещо такова. Мисля да изпратим нашия господин Донахю до Брюксел. На важни разговори с висши държавници от страните на бившия Източен блок за конвертируемост на валутите. Звучи убедително, нали?

— Твърде убедително — рязко потвърди Джули. — Лъжеш като…

— Не ми се случва често, кълна се, Джули. По принцип държа на стопроцентовата истина, но тези няколко дни. Той се приведе напред и отново стисна ръката й. — Дядо ми, който е възпитаник на старата школа и заклет привърженик на истината, би казал, че това ще ми е като обеца на ухото. Започнах с една голяма лъжа, а по-малките я следваха неизменно, както нощта следва деня.

— Не се обвинявай — въздъхна Джули. — Стана така, защото аз те помолих да участваш в безумните ми фантазии за Робърт Донахю.

— Говориш за него с такава ненавист.

— Наистина го ненавиждам. Защо ли просто не казах истината? Че съм прекалено заета с работата си и нямам нито време, нито сили да си намеря приятел.

— Преди шест месеца не си била готова за истината. Но ето, че сега нещата са се променили. Дядо ми би казал, че най-важните прозрения ни отнемат най-много време.

— Май много уважаваш дядо си.

— Той е най-способният и мъдър човек, когото познавам. И най-заядливият. Не ми се мисли какво би казал за тази лудост.

— Значи не би одобрил това, че си се представял за нечий годеник?

— Не, определено не би одобрил.

Робърт замълча и Джули остана с впечатлението, че той премисля и други страни от поведението си, които не биха съответствали на високите нравствени изисквания на дядо му. Когато заговори обаче, въпросът му бе съвсем различен.

— Ще се видим ли през седмицата? — попита той внезапно.

— Много бих искала — призна тя, осъзнавайки, че животът й ще опустее, ако Робърт си отиде тъй неочаквано, както се бе и появил. В някакъв момент през тези три дни той бе престанал да бъде просто неин мним годеник и тя бе започнала да го възприема като мъж. Твърде интригуващ и привлекателен мъж. Мъж, чието присъствие за първи път от години й напомняше, че е жена. Единственият мъж в живота й, който само за миг можеше да превърне яростта й в смях.

Ала тя още не бе готова да доведе тази поредица от мисли до логичния им край. Съвсем отскоро се бе научила да прави откровена преценка на чувствата си.

— Можем да се срещнем за няколко часа и да решим окончателно как да приключим с нашия „годеж“ — предложи тя с надеждата, че Робърт няма да й предостави цялата свобода на действие по въпроса за развалянето на „годежа“ и да я лиши от помощта си.

Изражението му с нищо не й подсказа неговите намерения.

— Какво ще кажеш да вечеряме заедно в квартирата ми утре вечер? В осем часа ме устройва, ако на теб ти е удобно. Джули ахна от изненада. Макар емоционално незряла и съвършено неопитна в секса, тя не беше глупачка. Можеше да се досети, че Робърт има богат житейски опит и е от хората със свободни разбирания. Приемеше ли поканата му, все едно че сама се напъхваше в лапите на лъва. Но какво от това, след като лъвът неудържимо я привличаше?

— Съгласна съм — рече тя. — Ще дойда в осем.

В понеделник във фурната бе доста напрегнато, както можеше да се очаква след двудневното й отсъствие, и вече наближаваше седем, когато Джули се прибра у дома. Денят бе задушен, горещ, но мрачен и тя с удоволствие се мушна под душа, монтиран над старата вана от някой от предишните квартиранти. Водата я поосвежи, ала не разсея тревожното предчувствие, което не я напускаше през целия дълъг следобед.

Загърната в кърпа, с небрежно свит на тила кок, Джули огледа оскъдното съдържание на своя гардероб. Нима действително три години бе живяла в един от центровете на световната мода и разполагаше само с тези невзрачни дрехи?

Логично погледнато, вечерята с Робърт Бакстър не й даваше основания за подобно недоволство. Щяха да обсъждат най-приемливия начин за приключване на несъществуващия им годеж и едва ли имаше значение дали дрехите й са невзрачни или не.

Джули се намръщи и напук на всякаква логика измъкна копринената рокля в цвят електрик, която бе купила на една разпродажба, но така и не бе обличала, защото и най-финият сутиен се виждаше от дълбоко изрязания гръб. След миг на размисъл тя намери разрешение на проблема — ще я облече без сутиен.

Обу чорапи, бельо от чиста коприна и дръпна ципа на рок лята. Един бегъл поглед към огледалото й бе достатъчен да забележи как ефирната материя прилепва плътно отпред, докато отзад бе твърде изрязана, за да скрива каквото и да било. Толкова гола плът бе излагала единствено на плажа!

— Но поне ще ми бъде хладно — измърмори тя, като обърна гръб на огледалото, предизвикателно свивайки рамене. Напръска се с парфюм, грабна чантата си и лятното сако от леглото и излезе от стаята, преди да се е разколебала, като се огледа пак.

Човек би помислил, че е израснала в друго време, помисли си мрачно Джули. В благочестивата викторианска епоха. Едно елементарно решение да не слага сутиен и се чувстваше покварена, сякаш бе решила да прави стриптийз пред Уестминстърското абатство.

Едва бе позвънила на вратата на сутерена и Робърт й отвори.

— Пристигаш тъкмо навреме. Току-що извадих бутилка изстудено бяло вино. Влизай.

— Благодаря. — Тя пристъпи в тясното антре и остави сакото си на близката закачалка. Робърт одобрително огледа тоалета й.

— Елегантна рокля — подхвърли безизразно. — Сигурно ти е прохладно в такава горещина.

Пламъчето в очите му й напомни за предишния Робърт Бакстър, за приветливия, непревзет мъж, който винаги намираше весела дума за персонала в магазина и се усмихваше ослепително. Непринудеността му й бе приятна и Джули се поотпусна.

Подходяща е за топлите нощи — съгласи се тя, доволна, че е облякла нещо толкова впечатляващо, макар че Робърт съвсем не беше официален. С избелели джинси и жълта риза от памучно трико изглеждаше като типичен американец — в пълен контраст със строгото си облекло през почивните дни.

Една страна от характера му обаче оставаше непроменена, независимо от дрехите. Въпреки свободното му държание, Джули осезателно долавяше силата на характера му, властността, която винаги бе излъчвал, сякаш дотолкова бе свикнал да привлича вниманието на околните, където и да влезеше, че вече не му правеше впечатление. Може би дължеше влиятелността си на обучението по актьорско майсторство?

— Виното ни чака — каза той и я въведе навътре. — Предпочитам да вечеряме в кухнята, ако няма да се обидиш, че е твърде неофициално.

— Няма да се обидя, разбира се.

— Обичам да се храня тук — сподели той. — Удобно ми е. Седни, а аз ще налея виното. Бяло бургундско от моя любим регион.

Джули го последва в добре обзаведената кухня, която спокойно побираше четири тапицирани стола и полирана дървена маса, предварително сервирана за двама. Обстановката в целия апартамент бе някак старомодна, сякаш дълги години в него бяха живели хора на средна възраст. Нищо чудно, ако филмовата компания на Робърт бе наела помещенията напълно обзаведени, дори със старите поизбледнели снимки по стените.

Омайващ аромат на подправки и вино се носеше от внушителната по размери фурна. Високите прозорци предлагаха приятен изглед към сандъчета със здравец и саксии с теменуги. А слънцето, надничащо иззад облачната пелена, озаряваше листенцата им с отблясъка на вечерния пурпур.

— Прав си, много е уютно — рече Джули, докато се настаняваше на един от столовете.

— Имаш късмет с тази квартира. Наемите в Лондон са ужасяващи.

— Радвам се, че ти харесва. — Робърт наля две чаши вино. — Добре дошла!

Подаде й едната. — Не е като в Казабланка, но както виждаш, вече се опитвам да те напия. Внимавай. Помислите ми са абсолютно нечестиви.

Тя се разсмя, спомняйки си шеговития им флирт във фурната, който сега й се струваше като далечно минало. Ала както се смееше, лека тръпка премина по тялото й. Не беше сигурна дали Робърт се шегува, или не. И по-важното, не беше сигурна дали самата тя искаше той да се шегува.

Отпи глътка от виното.

— Чудесно е. — Тя погледна Робърт с открито предизвикателство. — Явно си изкусен прелъстител.

— Неизменно — съгласи се той. — Отдай се тази нощ на любовта, моя сладка Джули, и милиардерът Робърт Донахю ще ти осигури невероятен лукс в бъдеще.

— Точно така — подсмихна се тя. — Милиардерите винаги ядат в кухнята, това е една от всеизвестните им ексцентричности. А готвача и иконома, предполагам, си затворил в шкафа, за да не развалят интимната атмосфера.

Робърт засука въображаем мустак.

— Всъщност затворих ги на тавана с изричното нареждане да не ми се мяркат до утре сутринта. Щом вкусиш от моето винено ястие, ще разбереш, че не ми е нужен готвач, за да омая жертвата си. Красавици от цял свят са ми предлагали нощи на върховно блаженство в замяна за тайната ми рецепта.

— Но ти естествено си им отказвал.

— Естествено.

— Аз имам далеч по-добро предложение — прошепна тя.

— За нещо много по-примамливо от една нощ на блаженство.

Преднамерено бавно Робърт плъзна поглед по коприната, покриваща гърдите й. Кожата й пламна, сякаш я бе погалил.

— В този момент, Джули, мила моя, не мога да си представя нищо по-примамливо от нощ, прекарана с теб.

Сърцето й подскочи от безразсъдно предчувствие. Джули отпи нова глътка от виното, ала не успя да облекчи пресъхналото си гърло. Това е само игра, убеждаваше се мислено тя, и двамата не говорим сериозно.

— Още не си чул предложението ми. Готова съм да ти дам моята безценна рецепта за малинови крем пити в замяна за твоята тайна рецепта. Признай си, Робърт, сделката е много по-вълнуваща от една обикновена нощ в леглото.

Той не помръдна. Изобщо не я докосна. И въпреки това, щом я погледна, кръвта й закипя. Робърт заговори съвсем тихо:

— Джули, любов моя, ако размяната на рецепти те привлича повече от една любовна нощ, значи си се любила не, с когото трябва. Надявам се в скоро време да ми позволиш да ти покажа какво си пропуснала.

Предизвикателните думи сякаш възпламениха кръвта й. Внезапното й желание да приближи към мъжа бе толкова силно, че тя се хвана за дръжките на стола, за да не стане. Съвършено неподготвена да се справи с бурните си чувства, Джули мина в отстъпление с измъчена усмивка.

— Нямаш представа колко съм гладна — уж безгрижно подхвърли тя. — В момента нищо не ми звучи по-привлекателно от няколко хапки. Вкусовите ми рецептори са вече настроени в очакване на твоето чудно ястие.

Той не отвърна на усмивката й.

— А може би за тази вечеря ще трябва да платиш повече, отколкото ти се иска, Джули.

Тя предпочете да се престори, че не разбера.

— Моите малинови крем пити са хубави, Робърт, но рецептата не е нищо особено. Готова съм да си доплатя с усмивка.

Милувката му по бузата й бе лека като полъх.

— Би трябвало да те изпратя до вкъщи още сега. Прекалено нежна си, за да играеш на едро, Джули, а аз съм твърде стар и циничен, за да играя на дребно.

Страните й пламнаха и тя извърна очи.

— Сигурна съм, че няма да направиш нещо, което не желая.

Изражението на Робърт стана хладно, загадъчно.

— Работата е там, Джули, че мога да те накарам да ме пожелаеш. Поне за тази нощ.

Тя преглътна с усилие.

— Вярвам, че няма да го сториш.

— Защо не? Великолепните му сини очи потъмняха.

— Имам репутацията на безскрупулен човек. И съвсем заслужено.

— Пред мен никога не си бил безскрупулен.

Той не отговори. Блъсна стола си назад с шумно изскърцване и взривоопасното напрежение помежду им мигом изчезна. Отвори фурната и омайният аромат на подправки се усили. Джули одобрително подуши миризмата. Не беше яла цял ден и наистина беше гладна.

С ловки, сигурни движения Робърт сложи ястието на масата, повдигна капака и откри златисто кафяви парчета обезкостено пилешко месо и ситно нарязани картофи в пикантен винен сос. Напълни чашата на Джули и седна.

— Липсва ни само хрупкав, пресен хляб от твоята фурна и всичко би било идеално — каза той, подканвайки я с жест да си сипе. — За съжаление, бях твърде зает днес да компенсирам пропуснатото по време на отсъствието си и не можах да се отбия в магазина ти. — Следващия път аз ще имам грижата за хляба. — Джули се улови, че е допуснала възможността за други съвместни вечери и установи колко много я радва тази мисъл. — Но не мога да разбера защо си бил толкова зает. Какво има да наваксва един актьор? Нима не ви викат просто на снимачната площадка и или работите, или не?

— Е, в известен смисъл да. Но често се правят промени в сценария или се доуточняват костюмите, такива неща. Този филм е с твърде ограничен бюджет, а сценаристите много обичат да преобръщат всичко наопаки в последната минута.

И Робърт се впусна да й разказва забавен анекдот за един от популярните дневни сериали, излъчван в Ню Йорк. Сюжетът бил променян три пъти в течение на двайсет минути и накрая актьорите започнали — на живо, пред камерата — да си разменят реплики от различни сценарии.

Замаяна от виното, вкусната храна и увлекателния разговор, Джули би могла да отрече сексуалното влечение, което изпитваше при всяка среща на погледите им. Само преди седмица би се престорила, че сърцето й не започва да бие лудо, щом се взреше в очите му. Би се престорила, че дъхът й не секва, щом пръстите му леко докоснеха ръката й.

Ала тази вечер не можеше да намери сили за подобни празни самозаблуждения. Тръпката, която караше кожата й да настръхва, тежестта в стомаха и странната болка в областта на сърцето се дължаха на една-единствена причина. Тя искаше Робърт да я прегърне, да я притисне до себе си, да я люби. Искаше именно той да й покаже какво означава да бъде жена.

Елементарната простота на желанието й я изплаши и тя се пресегна към чашата си за кураж. Беше празна. Робърт я хвана за ръката и освободи чашата от пръстите й.

— Стига толкова вино, скъпа. — Гласът му бе тих, нежен, леко гърлен. — Искам да бъдеш трезва, когато започна да те прелъстявам.

Да започне ли? Та той бе започнал още с първото си появяване в магазина й. Бавно, но неотстъпно, бе стопил нейното ледено безразличие и я бе довел до сегашното й трепетно състояние. И ако тя не желаеше да прекара нощта в прегръдките му, сега бе моментът да си тръгне. Макар да твърдеше, че бил безскрупулен, Джули не се съмняваше, че Робърт ще извика такси и ще я изпрати до вкъщи, ако го помолеше. Но тя не го помоли и не се възпротиви, когато той й подаде ръка и я заведе във всекидневната.

Включи стереоуредбата и из стаята се разнесоха меките звуци на стара, любовна песен от репертоара на Барбра Стрейзънд.

— Ще потанцуваме ли? — попита мъжът.

Тя се отпусна в прегръдките му и двамата се понесоха в такт с музиката, а телата им, притиснати едно до друго, се залюляха в първичен ритъм. Робърт зарови пръсти в кока й и само след миг Джули чу как фибите й паднаха на пода, а гъстите й руси коси се разпиляха по раменете й.

— Господи, Джули, ти си очарователна! Тлеещ огън и измамна невинност в едно. В момента не знам кое повече ме привлича.

— Ще трябва да се справиш и с двете.

— Няма проблеми — рече дрезгаво Робърт. Обхвана лицето й и поднесе устните й към своите. — От седмици мечтая да го направя. От момента, в който те видях за първи път.

Устните му жадно се впиха в нейните. Целувката му завладя сетивата й, заслепи я, оглуши я, накара я да потъне в сладостно забвение.

Джули нежно докосна лицето му. Усети леко наболата брада под върховете на пръстите си. Очевидно не бе успял да се избръсне след работа.

Когато Робърт прекъсна целувката, Джули неволно възнегодува.

— Докосни ме, Джули. — Гласът му прозвуча колебливо, без следа от обичайната насмешливост. Той хвана ръката й и я пъхна под ризата си, разтвори пръстите, докато дланта й плътно прилепна към гърдите му. Младата жена инстинктивно започна да го милва. Чувствени тръпки полазиха по гърба й, щом Робърт изстена. Опияняваща бе мисълта, че само едно нейно докосване беше достатъчно да го възбуди.

Унесена в своите ласки, тя дори не забеляза, че касетата е свършила и че се насочват към огромното, старомодно канапе в дъното на стаята. При сядането обаче, допирът на грубата вълнена кувертюра внезапно я върна към действителността. Джули сякаш изтрезня. Робърт безмълвно зарови пръсти в косите й, а тя се облегна на възглавниците, без да се противи на желанието му, ала мислено раздвоена. Двайсет и четири години родителите й бяха втълпявали, че добрите, разумни момичета не изпитват подобни страсти. Съвестта й за пореден път остро й напомняше за нейното предишно увлечение и горчивата й заблуда. Когато си бе въобразила, че е влюбена в Джон Фарингдън, единствено нежеланието й да се свързва с все още женен мъж, я бе спасило от пагубната грешка. Откъде да знае дали авантюрата с Робърт Бакстър нямаше да й се стори също толкова погрешна след още три години?

С удивителна нежност за неговите силни, властни ръце, Робърт погали страните й и плъзна пръсти по-изящната й шия.

— Погледни ме, Джули — подкани я тихо той. — Подскажи ми за какво мислиш.

— За това, че трябва да си отида вкъщи — призна с огорчение тя и вдигна глава.

Той хвана ръцете й и ги притисна към гърдите си.

— А аз мисля, че е крайно време да бъдем откровени един с друг, Джули. Стига роли. Стига лъжи. Станаха прекалено много. Ако ще се любим, искам да сме абсолютно искрени. Тази нощ аз няма да съм нито Робърт Донахю — милионера, нито Робърт Бакстър — актьора. А просто мъж, който изпитва към теб чувства, каквито не е изпитвал към никоя друга. И ако ще се любим, искам да участваш не насила, а по собствено желание, защото и ти изпитваш силни чувства към мен.

Неспособна да проговори, Джули го гледаше втренчено, а сърцето й бясно блъскаше в гърдите. Изведнъж разбра защо тялото отказваше да й се подчинява, защото след години на безразличие към мъжката половина от света бе развила тази остра нужда от компанията на Робърт. Защото го обичаше. През почивните дни, когато съзнанието й бе ангажирано с миналото, неволно бе позволила на Робърт да покори сърцето й. Прозрението я зашемети като истински удар. Винаги бе вярвала, че сексът и любовта са две страни на една и съща монета и сега излизаше, че не е изневерила на убежденията си само, защото Робърт бе изкусен съблазнител. Тя го желаеше по най-простата от всички причини — защото го обичаше.

В някакъв вълшебен миг чувствата й към него бяха изкристализирали. Единствено в компанията на Робърт тя се смееше и се чувстваше щастлива. В неговата компания ставаше жизнена, енергична, истинска. Пред него беше такава, каквато искаше да бъде — темпераментна, жизнерадостна и преуспяваща делова жена, вместо сдържаната, всеотдайна лекарка или медицинска сестра, за която бяха мечтали близките й. За няколко дни Робърт я бе дарил с най-безценния подарък — беше й помогнал да открие себе си.

Той очевидно погрешно изтълкува мълчанието й. Докосна я по бузата с леко потреперващи пръсти и дълбоко си пое въздух.

— Ако искаш да си тръгнеш, Джули, само ми кажи. — После й отправи своята мила усмивка, която винаги бе разтапяла сърцето й. — Цяла нощ ще правя серенада под прозореца ти и вероятно ще се оставя да ме арестуват за нарушаване на реда, но няма да те задържам, ако искаш да си тръгнеш.

— Не — промълви тя шепнешком, ала без колебание. — Не искам да си отида. Искам да остана с теб, Робърт. Наистина.

— Скъпа моя Джули — въздъхна той, — мисля, че тази нощ ще бъде незабравима.

Мъжът безмълвно я положи на възглавниците и прислони глава на рамото й. Озарена от пламъка на възторжения му поглед, Джули никога не се бе чувствала по-женствена, по-желана. Задръжките й рухнаха пред съзнанието, че Робърт е мъжът, когото обича, и тя се отпусна в отворените му обятия, нетърпелива да почувства близостта му, тялото му, сърцето му.

Беше повече от прекрасно. Женственото й тяло сякаш бе създадено за неговото, за да се слеят в едно съвършено цяло.

— Толкова си красива — каза Робърт глухо.

— И ти — прошепна тя.

Неприкритата му силна възбуда се отрази на собственото й разгарящо се желание. Кратката болка от разкъсването на нежната преграда отшумя в кресчендо от наслада. Мъжът я притисна силно и в миг на опиянение тя се отдаде на мисълта, че и радостта на Робърт е безмерна като нейната.

После светът изчезна в гъстия, среднощен мрак на екстаза. В прегръдките на Робърт, за първи път през живота си, Джули разбра какво означава да се чувстваш желана и обичана.

Девета глава

Облечен в къс халат, Робърт се върна във всекидневната с две чаши в ръце. За нейно огорчение, я завари полуоблечена да рови под канапето за обувките си, които тъй безотговорно бе захвърлила преди малко. Засрамена от вида си, Джули не можа да потисне горещата руменина, избила по бузите й.

Алис се притесняваше неоснователно, помисли тъжно тя. Трудното е не преди, а след това. Когато и двамата се чудят какво да си кажат. Съдейки по мрачното изражение на Робърт, моментът едва ли бе подходящ за любовното й признание. Тя се изкашля и се помъчи да се усмихне.

— Извинявай, но ципът ми май заяде.

— Не му обръщай внимание — рече Робърт, като постави чашите върху масичката. — Трябва да поговорим.

— Но аз трябва първо да се облека! — Гласът й се извиси като писък и „образът“ й на опитна светска жена рухна.

Изражението на Робърт се смекчи.

— Ще ти донеса нещо по-удобно за обличане. — И той излезе от стаята, за да се върне след няколко минути с пъстра памучна роба от модата на петдесетте години. Въпреки притеснението си Джули се удиви как може един ерген да има такова странно одеяние в дома си. — Извинявай — той й подхвърли дрехата, — много е шарена, но само това успях да намеря.

— Хубаво е. Благодаря. — Джули смутено отметна коси, после се втренчи в пръстите на краката си. Не смееше да го погледне в очите, за да не би нежността, която бе зърнала само преди миг, да е изчезнала. Робърт приседна на края на масичката и мълчаливо изчака младата жена да облече робата. Когато и последното копче бе закопчано, той й подаде едната чаша.

— Защо не ми каза? — попита тихо.

— Какво не съм ти казала? — Джули отпи голяма глътка от виното си. Знаеше за какво става дума, ала й беше трудно да се придържа към новата си линия на поведение. Критичната самопреценка и откровените излияния й се удаваха само дотук — като на новачка след тригодишното упорито самозалъгване.

— Знаеш много добре, Джули. Беше ти за първи път. По дяволите, кой би помислил, че красива жена като теб, на двайсет и четири години може да е още девствена!

— Не знаех, че девствеността е порок — отвърна тя, засегната от гневната нотка в гласа му. — Дори за жени, достигнали зрялата преклонна възраст от двайсет и четири години.

Той припряно си пое дъх.

— Девствеността е нещо прекрасно. Като скъп подарък на една жена за мъжа, когото обича. Но ти изобщо не ме подготви. Не очаквах!

— Говориш така, като че съм ненормална. Сигурно има хиляди девствени жени на моята възраст.

— Само ако са в манастир. — Робърт смутено прекара пръсти през косата си. — И двамата бяхме непростимо нехайни. Ами ако забременееш? Господи, Джули, най-малкото можех да те нараня! Не бях особено нежен, ако не си забелязала! Всичко беше забелязала. И неговата пламенност, и умението, и желанието, и нежността му.

— Какво според теб трябваше да кажа? — попита тя. — И кога? — Опитът да си представи ситуацията от смешната й страна, макар че бе готова всеки момент да се разплаче. — „Сипи ми още от пилето, ако обичаш? Ястието ти е великолепно. О, щях да забравя — още съм девствена.“ Не ми се струва много уместно.

— Имаше и други моменти, когато би могла да ми намекнеш.

— Може би. — Джули мислено съжали, че споменът от прекрасното преживяване започваше да помръква заради едно глупаво недоразумение. — Извинявай, ако се чувстваш измамен — рече тя. Гласът й бе дрезгав от напиращите сълзи. — Но не се тревожи, Робърт, нищо не искам от теб. И според календара няма никаква опасност да забременея.

— А аз реших, че взимаш хапчета — смотолеви той. — Май доста неща съм решил прибързано, що се отнася до теб. По дяволите, как можах да бъда толкова невнимателен, толкова безчувствен!

Той стана рязко от масата и направи няколко безцелни крачки из стаята, преди да седне на канапето до Джули. Отметна непокорен кичур от челото й и от непринудената ласкавост на жеста му младата жена едва не изхлипа.

— Защо избра точно мен, Джули?

Тя понечи да изрече някое плоско, необвързващо обяснение, ала думите заседнаха в гърлото й. Взря се в дълбините на тъмносините му очи и осъзна, че е длъжна да каже истината — дължеше го и на себе си, и на Робърт.

— Защото те харесвам — промълви накрая. Въпреки най-добрите си намерения, в последния момент не намери кураж за по-точната дума. — И съм ти благодарна — добави припряно. — Ти ми помогна да науча много за себе си. Почувствах, че съм готова да отворя нова страница в живота си. — Тя успя да му отправи колеблива усмивка. — Освен това реших, че ще бъдеш невероятен любовник.

Той дълго не откъсна очи от нея, но накрая не каза нищо, а само я притегли в обятията си. После тихо сподели:

— Да ти призная и на мен ми беше за първи път. Не бях се любил с девствена жена. Сладка тръпка прониза тялото й. Стана й приятно, че преживяването е било неповторимо не само за нея.

— Не бих и предположила, че сме толкова неуки. За начинаещи се справихме доста добре, не мислиш ли?

— Страхотни бяхме.

Нежността в гласа му я накара да го погледне. Никой от двамата не помръдна, сякаш нямаха сили да откъснат очи един от друг. Мълчанието се проточи, пространството помежду им постепенно се зареди с неудържимо, сладостно напрежение. Робърт хвана ръцете й и ги поднесе към бузите си. Дланите му горяха. Нейните бяха ледени. Мъжът нежно целуна пръстите й. Цялото й тяло пламна и тя се взря в очи те на Робърт.

— Нали знаеш какво казват хората? — Гласът му бе възбуждащ, многообещаващ.

— Какво? — навлажни устни тя.

— Съвършенството се постига с упражнения.

— Нима има какво още да научим? — прошепна младата жена.

— Трябва да се провери.

Джули плъзна пръсти по страните му и усети как мъжът замря в напрегнато очакване.

— Джули — подзе той, — мисля, че сме на път да спечелим златен медал за отлични знания с минимална подготовка.

— Не ме разсейвай с приказки, докато си уча урока — измърмори тя.

Не бяха необходими повече думи.

Джули с удоволствие би се усамотила за няколко дни след своето удивително откритие, че е влюбена в Робърт Бакстър, ала ангажиментите във фурната не й позволяваха да го направи. Но още щом прекрачи прага на магазина си във вторник сутринта, разбра, че помощничките й няма да я оставят да се наслаждава тайно на новооткритата си любов.

— Изглеждаш страхотно — посрещна я Лора, надзъртайки иззад рафта. — Какво се е случило? — Тя намигна на Пам. — Мислиш ли, че е възможно собственичката на магазина да има среща с един привлекателен общ познат — американец?

— Нямам никаква среща — сряза я Джули сърдито. По-сърдито, отколкото възнамеряваше, тъй като Робърт я бе изпратил до вкъщи почти на разсъмване и си бе тръгнал, без да уговорят нова среща. Сигурно щеше да й позвъни тази сутрин, или да се отбие във фурната, но в момента на нея не й беше до шеги.

Усети как два чифта любопитни очи са неотлъчно приковани в нея. Тя подръпна полите на небесносинята си рокля, преди решително да се запъти към канцеларията.

— Просто реших да облека нова рокля. Ходя с едни и същи дрехи от месеци. Имах нужда от промяна.

— Правилно — подсмихна се Лора. — А прическата е в чест на старата госпожа Крайтън, която днес ще взима тортата за юбилея на съпруга си. И няма нищо общо с неотразимия Робърт Бакстър и с факта, че снощи сте вечеряли заедно.

Джули гневно изгледа приятелката си.

— Жалко, че клиентите толкова те обичат, Лора. Очевидно и днес ще бъде един от онези дни, в които съжалявам, че не мога да си позволя да те уволня.

— Охо — включи се и Пам, развеселена. — Ядоса я, Лора, значи си попаднала точно в… О, добро утро, господин Бакстър. Заповядайте — любезно рече тя. — За малинова крем пита ли сте дошъл?

— Не, дойдох да видя Джули.

— Аха! На разходка до Казабланка ли ще я каните? Ми ля, че ще се съгласи, ако много я помолите. — Пам и Лора се ухилиха, увлечени в шегата си.

— Ще отложим разходката за другата седмица. А тази вечер се надявам да вечеряме в нейния апартамент. Поръчал съм менюто от най-добрия ресторант в Лондон.

Чувайки гласа му, Джули рязко се обърна, сърцето й щеше да се пръсне — струваше й се, че всички присъстващи долавят лудешкия му ритъм.

— Р-робърт! Р-радвам се, всъщност не очаквах да те видя.

Той й отправи поглед, който недвусмислено изключваше останалите в магазина.

— Трябва вече да си разбрала, че не мога да започна деня си, без да се отбия тук.

Той приближи, а в същото време Джули пристъпи напред и двамата спряха на сантиметри един от друг. По челото му бяха избили капчици пот, фланелката прилепваше към широките му плещи, а косата му беше в пълен безпорядък.

Изглежда великолепно, помисли си Джули.

— Тичал си — рече тя. А с очи му казваше колко се радва, че го вижда.

— Пет километра — потвърди той. А с очи й казваше колко се радва, че я вижда.

Звънчето над вратата извести появата на посетители. Нито Джули, нито Робърт помръднаха. Джули едва дочуваше гласовете на помощничките си, които сръчно се заеха с работата си.

— Ще вечеряме ли заедно? — попита Робърт. — Ако не възразяваш, реших да бъде в твоето жилище. Няма нито да готвиш, нито да чистиш — ангажирал съм хора за това. Ползвал съм услугите им и друг път — добри са.

— Чудесно. Надявах се, че ще поискаш да се видим тази вечер. — Джули реши, че преструвките и уклончивите отговори са неуместни. Искаше всеки свободен миг да бъде с Робърт и се зарадва, че той също изглежда споделяше чувствата й.

— Имам куп важни срещи през деня, иначе бих те поканил на обяд. Но ще се постарая в седем да бъда у вас. Добре ли е?

— Идеално — тихо каза тя. Робърт погледна часовника си.

— По дяволите, трябва да тръгвам. Преди десет минути трябваше да съм на друго място. — Той я изгледа с напрежение, което почти я уплаши. — Джули, трябва да поговорим. Трябва да обсъдим някои неща. Важни неща.

Сърцето й подскочи от радост. Женската й интуиция, сякаш фино настроена след нощта, прекарана с Робърт, й подсказваше, че й предстои да чуе любовно признание. Предишната вечер, шокиран от факта, че е девствена, той не бе споменал за любов. Ала колкото и неопитна да беше, Джули вярваше, че такава върховна наслада не се достига без любов. Тя се усмихна с пълното съзнание, че очите й искрят от щастие.

— Ще те чакам с нетърпение — промълви и леко го докосна по ръката. — Приятен ден, любов моя.

Бузите на Робърт пламнаха от изненада и удоволствие. Той се наведе и я целуна по челото.

— Джули — Мъжът рязко замълча. — Не, по дяволи те. Не сега и не тук. Ще се видим довечера. — Обърна се и излезе от магазина.

Пам подсвирна.

— Помнете ми думата, нашият господин Бакстър е влюбен.

Джули й се усмихна доволно.

— Знаеш ли, Пам, мисля, че си права. — И влезе в канцеларията, доволна от гробната тишина, която последва.

Двете рокли — копринената и небесносинята — изчерпваха възможностите за висша мода от гардероба на Джули. Твърдо решена в най-скоро време да пообиколи магазините, тя просто нямаше друг избор, след като излезе от банята, освен да облече една ленена пола и елегантна черна копринена блуза. После с въздишка опита да освежи тоалета си с широк колан и стари златни бижута. За щастие, жените от ресторанта пристигнаха, преди съвсем да се е отчаяла от външността си. Джули наблюдаваше с подчертан професионален интерес как двете освободиха място в средата на всекидневната й и разтегнаха стабилна, сгъваема маса. Застлаха я с фина покривка, след което я отрупаха с кристали, костен порцелан и блестящи сребърни прибори. С изключителен вкус подредиха богато разнообразие от салати, пушена сьомга, яйца в гнезда от многолистно тесто, пастет и раци. Накрая сложиха огромна бутилка шампанско в позлатена кофа с лед в единия ъгъл на масата, а в хладилника — фантастична фруктиера с отбрани южни плодове за десерт. Тръгнаха си след оживен разговор върху предложението на Джули да включат от хлябовете и сладкишите на нейната фурна в тяхното меню.

— Четох във вестника възторжени отзиви за фурната ви — каза по-възрастната от двете жени. — Изпратете ни писмена оферта. Идеята не е лоша. Ето визитка с адреса ни. — Ще дойдем да разчистим в удобно за вас време — добави другата. — Завиждам ви, че ще вечеряте с господин До. По-възрастната я прекъсна безцеремонно:

— Беше ни приятно да се запознаем с вас, госпожице Маршал. Нашите почитания на господин Бакстър.

Мина седем часът, а Робърт не се появи. Ледът на шампанското започна да се топи. Салатата загуби свежия си вид. Джули запрелиства купчината кулинарни списания с надеждата да попадне на някоя рецепта, която да ангажира вниманието й. Ала само ги разпиля по пода.

Щом наближи осем, тя вече крачеше напред-назад из стаята, убедена, че се е случило нещо ужасно. Фактът, че дори не знаеше телефонен номер, на който да потърси Робърт, окончателно обтегна нервите й. Когато най-сетне към осем и половина на вратата се позвъни, тъкмо си го представяше смъртно ранен в някоя операционна. Втурна се да отвори, сигурна, че ще види полицай, носещ й скръбната вест.

Вместо полицай обаче, видя Робърт — снажен, тъмнокос и неимоверно привлекателен, въпреки бръчиците от преумора на лицето му. Беше облечен в тъмен костюм и носеше огромен букет от рози. Джули се хвърли на врата му, а розите останаха между тях.

— Какво топло посрещане — промълви той току пред устните й. — Извинявай, че закъснях, мила. Беше отвратителен ден. — Хвърли розите на масичката в антрето и я привлече в обятията си. — Извинявай — повтори той, щом откъсна устни от нейните. — Имах заседание и не можах нито да се измъкна, нито да ти се обадя.

— Разтревожих се — призна Джули. Беше й лесно да го каже сега, когато той стоеше пред нея жив и здрав. — Представям си колко ти е било трудно да се измъкнеш. Един актьор не може просто ей така, насред снимките, да заяви, че си тръгва, защото има среща.

Робърт придоби странно смутен вид.

— Не съм бил на снимки. Всъщност за това исках да поговорим, Джули.

— За филма ли? — Стомахът й се сви на топка. Беше се досетила, че въпреки пренебрежителното си отношение, Робърт държеше на кариерата си. Тя го хвана за ръката. — О, скъпи, не са те уволнили, нали?

— Съвсем не. Не е там проблемът. — Робърт влезе във всекидневната и се огледа. — Добре, виждам, че жените от ресторанта, както винаги, отлично са си свършили работата.

— Да, но трябва да побързаме с яденето, защото желето омеква и ледът се топи.

— Да изпием по чаша шампанско най-напред. — Робърт измъкна бутилката от леда и старателно я избърса. Поклони се с театрален жест и я поднесе на Джули за одобрение. — Надявам се, че марката ви харесва, госпожо?

— Да — отвърна тя, уж разучавайки етикета. След което с многозначителна усмивка го погали по ръката. — Но келнерът ми харесва много повече.

— Не бързай, скъпа. Защото този келнер никак не умее да отваря шампанско. — С ловкост, безспорно опровергаваща думите му, той свали станиола и разви металната жичка, без да изпуска тапата. После леко я подбутна с палци нагоре, ала в последния момент тя изхвръкна сред бурен фонтан от пръски. Джули стоеше точно пред него и беше буквално окъпана. Робърт простена.

— О, Господи, знаех си. Не мога да се науча да отварям шампанско и това си е! Кажи ми най-лошото. Кажи, че съм съсипал любимите ти дрехи.

— Съвсем не. Не се тревожи — успокои го Джули.

— Чувствам се ужасно. — Робърт я целуна по нослето.

— Мила, колкото и примамлива да изглеждаш с тази коприна, прилепнала по изящните ти форми, сигурно ти е неприятно. Искаш ли да се преоблечеш, преди да седнем на масата? — Той тъжно се усмихна. — Като се върнеш, ти обещавам бутилката да е изцяло на твое разположение.

— Не е зле да облека нещо друго — съгласи се Джули с чувството, че шампанското започва да се стича по кожата й.

— Няма да се бавя.

— Не бързай. — Робърт си взе чинийка с ордьоври и се настани на креслото до камината. Посочи й купчината списания. — Имам предостатъчно за четене. Няма да ми е скучно, докато те няма.

— Приятно четене — рече Джули и се мушна в спалнята, зарадвана на неочакваната възможност да се отърве от досадното си облекло и да облече възхитителната домашна роба, която същия следобед бе получила по пощата от братовчедката Джейн. За заклета стара мома, Джейн бе проявила удивителен вкус. Кратката бележка в колета гласеше: „Сватбен подарък, който, вярвам, че ще те зарадва повече отколкото традиционната сребърна ваза, дето само ще й бършеш праха.“

Захвърляйки подгизналите си пола и блуза, Джули мислено се извини на своята стара братовчедка. Съзнаваше, че няма право да облича нещо, изпратено й с погрешното впечатление, че й предстои сватба. От друга страна, ако зависеше от нея, тя с радост би се омъжила, за да каже после на братовчедката Джейн колко подходящ се е оказал нейният подарък.

Джули изтри лепкавите следи от шампанско по тялото си. И с усмивка извади пищната дантелено сатенена роба от кутията. Очите й заблестяха, сърцето й се разтуптя, щом тъмносинята материя се спусна по голите й крака с очарователно шумолене. Тя пъхна ръце в широките ръкави и дантелата се разпиля по китките й. Джули пристегна дългите панделки, убедена, че е хубава, може би дори красива, и се зарадва. Искаше да изглежда красива не за себе си, а заради Робърт.

Развълнувана и малко неспокойна, тя се върна във всекидневната. Робърт държеше списание в скута си и сякаш не беше помръднал в нейно отсъствие. Той вдигна очи и тя усети как вълнението й се стопява от мрачно предчувствие. Изражението му, лишено от всякаква топлота и дружелюбност, излъчваше стаен гняв. Сърцето й се сви.

— Ето ме — промълви тя. От тревогата гласът й прозвуча тихо и гърлено. — Не изглеждаш много радостен, Робърт. Толкова ли се забавих? Гладен ли си?

Устата му се изкриви в жестока подигравателна усмивка, той се изправи и я изгледа насмешливо и нагло.

— Гладен и жаден. Жаден за теб, Джули, любов моя. Това ли очакваше да чуеш?

Обзета от срам, тя притисна дантелите към гърдите си.

— Нищо не съм очаквала да чуя.

— Хайде де! Искам да знам дали още следвам сценария ти. Дали пък някъде не съм объркал репликите?

Тя недоумяващо поклати глава.

— Няма никакви реплики. Това не е пиеса.

— Вярно, не е. Това е истинска драма, нали, Джули, любов моя?

Тя изтръпна от ненавистта, с която Робърт произнасяше името й, и забеляза с какво раздразнение захвърля списанието й на пода.

— Робърт, не разбирам. Само отидох да се преоблека.

— Виждам, скъпа моя. Имаш страхотен вкус. — Гласът му преливаше от сарказъм. — Избрала си най-изкусителната дреха. Сатен! Я ми кажи как щеше да го направиш, ако не бях разлял шампанското?

Джули разбра, че Робърт едва сдържа яростта си и за миг дори се уплаши.

— Робърт, какво се е случило?

— Престани да ме залъгваш, Джули. Колкото и да си съблазнителна, трябва да те разочаровам — играта свърши. Тази роба би била хитър тактически ход, ако не беше ми оставила главната улика, преди да се скриеш в стаята си.

Сърцето й се сви от болка, не толкова заради думите му — тя изобщо не можеше да ги проумее — колкото заради жестокия, язвителен тон. Краката й се подкосиха и тя се хвана за облегалката на близкия стол.

— Робърт, не разбирам за какво говориш — промълви едва чуто.

— Откажи се, Джули. Още сега. — Гласът му стана леден. — Някак не върви да се правиш на невинна, когато на публиката й е известно, че се преструваш.

— Но аз не се преструвам! Наистина не разбирам какво лошо съм…

Той приближи до нея и я дръпна към себе си, грубо отмятайки главата й назад. Даже в този момент, макар да беше твърде объркана, а Робърт — преднамерено груб, Джули не се отврати от допира му. Тялото й откликна на близостта му с лека сладостна тръпка.

Робърт се взря в нея, раздиран от противоречиви чувства, ала сякаш с желязна маска на лицето, която с нищо не напомняше за усмихнатия мъж, когото тя бе мислила, че познава.

— По дяволите, правиш го много добре, скъпа. Явно владееш всички трикове на професията.

— Какви трикове? Робърт, за Бога, защо се държиш така? По-добре си върви. Не желая да останеш в дома ми, ако ще сипеш обиди. — Тя се изви в ръцете му в опит да се отскубне и за миг й мина през ум, че може да е психично болен. Хвърли поглед към вратата, като се чудеше да избяга ли, или да вика за помощ.

— Всичко е било нагласено, а аз почти се хванах на въдицата — каза той, без да обръща внимание на въпроса й. — И как да не се хвана? Нали беше девствена? Моите поздравления, скъпа! Така добре си премислила всичко, за да накараш и най-преситения милионер да тръгне към олтара. Толкова труд хвърли в тази измама. Но как можа да забравиш списанието? Очевидно измамниците са като всички останали престъпници — все оставят по някоя улика.

— За каква измама говориш? — Замаяна от неговите обвинения, тя все пак успя да проумее основната причина за възмущението му. — Искаш да кажеш. Да не би да ме обвиняваш, че съм ти скроила някакъв номер?

— Не някакъв, а номер да се оженя за теб, скъпа ми Джули. И знаеш ли кое е най-смешното? Че почти успя. — Той вдигна списанието от пода и го пъхна в ръцете й. — Ето какво си забравила да изхвърлиш, Джули. Беше го оставила най-отгоре. Списание?! Нима този неудържим пристъп на ярост бе предизвикан от едно списание?! Та най-предизвикателното четиво, което тя получаваше, бе месечното издание с рецепти от екзотични страни. Джули премигна и се втренчи в корицата, смътно разпознавайки цветното приложение на неделния вестник. Известно време зрението й остана замъглено и едва след няколко дълги, безмълвни секунди тя успя да види на фокус снимка на Робърт. Косата му беше по-къса, очите — скрити зад очилата, с които веднъж случайно го бе зърнала в гостната на родния си дом, но на снимката несъмнено бе той. Отдолу пишеше: „Тайнственият мултимилионер дава интервю.“

Джули преглътна в опит да облекчи парещата сухота в гърлото си. Думата „мултимилионер“ прокънтя в съзнанието й.

— Това си ти — изхриптя тя.

— Нима? — иронично подхвърли той.

— Но какво пишат за теб?

— Прочети сама, щом си забравила. На десета страница. С треперещи пръсти Джули запрелиства списанието, докато намери статията. Още една негова снимка, този път на някакво съвещание, стоеше под заглавието „Робърт Донахю и неговото най-ново вложение“.

— Робърт Донахю? — възкликна Джули. От острата миризма на салатите изведнъж започна да й се повдига и тя грабна чаша вода, за да потисне неразположението си. — Господи, значи се казваш Робърт Донахю!

— О, каква изненада! Като че ли не си знаела.

Дълбоко засегната от язвителността му, Джули се зачете в материала, публикуван преди повече от година. Излизаше, че Робърт Донахю направил първия си милион, като продуцирал и режисирал филми на ужасите за телевизията и видео пазара. Станал милионер, преди да навърши двайсет и пет и стигнал до елитната класа на мултимилионерите едва трийсетгодишен. Участвал във финансирането на всички фази от филмовата индустрия и, според автора на статията, бил човек с широта на погледа и проницателност, достойни за втори Уолт Дисни. Информацията за личния му живот бе твърде оскъдна, макар да се споменаваше хапливата забележка на самия Робърт, че основната му цел била да избегне всякакви искове за бащинство, особено от жени, които никога не е виждал. „Животът на един ослепително красив милионер — се казваше в заключение — явно не е само шампанско и рози.“

Джули затвори списанието и с усилие на волята срещна обвинителния му поглед.

— Смяташ, че съм ти поставила капан — рече тихо тя. — Че съм те познала веднага, още при първото ти появяване във фурната, и през цялото време съм те разигравала.

— Ето какво винаги съм харесвал у теб — отвърна Робърт. — Че си умна. И разбираш кога играта е безвъзвратно загубена.

Джули се загърна в робата си и затегна възела, сякаш коланът можеше да удържи парченцата на разбития й живот.

— Чела съм статията — призна тя, — но не я помня. Запазих списанието заради друга статия, за един известен гръцки готвач. — Тя трескаво запрелиства страниците и накрая намери каквото търсеше. — Ето. Той обяснява подробно как да се правят понички. — Робърт дори не сведе поглед. Сълзи изпълниха очите й. — Безсмислено е, нали? Няма да ми повярваш.

— Не. Няма да ти повярвам — твърдо отговори той. — И отсега ти казвам: ако си бременна, не се и опитвай да ме съдиш за бащинство, защото ще докажа, че си ме измамила.

Джули често се беше чудила какво е да те боли сърцето. Сега вече знаеше. Стоеше пред него, почти благодарна, че не го вижда ясно през пелената от сълзи, премрежваща погледа й.

— По-добре си върви, Робърт. Не мисля, че има какво повече да си кажем.

— О, не, скъпа. Толкова лесно няма да се отървеш. Склонен съм да си платя. — Той бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади чекова книжка, в която набързо, със замах, надраска някаква сума. — Връщам ти шестстотинте лири, които вложи, за да ме хванеш на въдицата си, и ти давам още шестстотин за нощта, която ми посвети. — Откъсна листчето и го хвърли към масата. А Джули като хипнотизирана наблюдаваше как то плавно се приземи в чинията с яйца.

— Моля те, върви си, Робърт. Недей!

— Желая те — рече той сурово, сякаш се мразеше, че го признава. Приближи се и я прегърна през кръста. — Презирам се за това, но те желая, Джули.

— Не! — Джули извърна глава и опита да се отскубне от прегръдката му, ала съпротивата й бе продиктувана от разума, не от сърцето. И отказът й не беше съвсем категоричен.

Робърт се разсмя тихо като противник, който предусеща победата, макар че битката може да бъде изтощителна. Джули се съпротивляваше, доколкото й позволяваха силите, ала накрая, с отчаян вопъл, отвърна на целувката му.

— Доставяш ми голямо удоволствие — измърмори пред устните й той. — Може би ще стигнем до някакво приемливо споразумение. Една любовница често получава повече от съпругата, пък било то и срещу заплащане.

Джули застина в обятията му, желанието й се стопи, заместено от отвращение.

— Не — каза тя с мрачна решимост. — Не, Робърт. Не мога да понеса това. Върви си. Умолявам те, върви си.

Той се поотдръпна на една ръка разстояние и за момент й се стори, че няма да изпълни желанието й. После се завъртя и бързо тръгна към вратата. Излезе и тихо я затвори след себе си.

Джули стоеше насред стаята и се чудеше защо не плаче. Утре, обеща си тя, утре ще си позволи лукса да заплаче. Ако започнеше сега, сигурно никога нямаше да спре.

Десета глава

Съдбата обича да си прави жестоки шеги с мен, реши Джули, когато на следващата сутрин грабна телефона с надеждата да чуе Робърт, ала вместо неговия, чу ведрия глас на майка си.

— Добре, че те намерих, преди да си тръгнала на работа — рече госпожа Маршал. — Как вървят нещата с твоя красив годеник? Намерихте ли заместничка за събота? Очаквам с нетърпение нашата експедиция по магазините. Толкова е приятно да се избира сватбена рокля!

— Ние с Робърт няма да се оженим. — Съвсем прости думи, а едва излязоха от устата й.

— Няма да се ожените? Но защо? — Гласът на госпожа Маршал трепна отчаяно. — За Бога, Джули, мислех, че Робърт Донахю е способен да трогне и най-придирчиви хора като теб. Такъв симпатичен, внимателен човек.

Точно така, помисли си Джули. Изключително внимателен. Но не и когато е решил да разкъса сърцето ти. Тя опипом потърси салфетка върху масичката за кафе и пръстите й се натъкнаха на малка златна кутийка за визитни картички, изпаднала навярно от джоба на Робърт. Докато е изваждал чековата книжка, за да й напише онзи оскърбителен чек, реши тя.

Джули я вдигна и плъзна пръсти по гладката повърхност с монограм. Щом обаче осъзна какво прави, яростно захвърли кутийката на пода. Визитките се пръснаха и името, изписано в черно, се наби в очите й като мълчаливо обвинение. Робърт Донахю. Робърт Донахю. Измисленият й годеник, милионер, който изобщо не беше измислен. Неволно бе откраднала името от някакво списание. Как е могла да бъде толкова глупава? Толкова недосетлива?

— Джули, какво се е случило? Добре ли си? Чуваш ли ме?

Джули решително изтри една сълза. Беше прекарала ранните часове на нощта в безутешни ридания, ала на разсъмване се закле, че няма да плаче повече.

— Чувам те, мамо. Добре съм. Но бързам. Трябва да тръгвам за магазина. Закъсняла съм. Сега не мога да говоря.

— Но какво се е случило, Джули? Поне ми обясни защо няма да има сватба. Как да не се тревожа, като в събота заявихте, че ще се ожените, а след четири дни ми съобщаваш как си се отказала? Двамата с Робърт изглеждахте толкова щастливи на сватбата на Алис. Бяхте прекрасна двойка — Гласът на госпожа Маршал заглъхна.

Дали да измисли някакво оправдание или за първи път да каже истината, двоумеше се Джули. Но истината поне нямаше да доведе до тежки последствия, за разлика от предишния й навик да утешава майка си с лъжи. Тя си пое дълбоко въздух.

— Робърт не желае да говори с мен, мамо. Не ми вярва. Мисли, че съм искала да се омъжа за него заради парите му. Че съм се опитала да го подведа.

Тя очакваше майка й да избухне, да се впусне в дълга лекция за това, че ако Джули бе показала колко много държи на връзката си с Робърт, той все още би я обичал. Ала лекция не последва.

— Мисли, че си искала да се омъжиш заради парите му? — Госпожа Маршал не би била по-смаяна, ако обвиняваха дъщеря й, че иска да се омъжи за Робърт, защото имал два леви крака. — Но как е могъл да си помисли такова нещо за моята дъщеря? Никога ли не сте разговаряли? Човек и от пет минути да те познава, ще разбере, че изобщо не те интересуват парите или имуществото на хората! — гневно избухна госпожа Маршал. — Едно ще ти кажа, Джули: добре, че си се отървала от него! Господи! Да не ти вярва! И всичко заради глупавите му пари, дето се харчат само за никому ненужни вещи. Къщата му сигурно е пълна със златни, платинени и диамантени боклуци. Не ми приличаше на човек, който би дарил средства за полезни неща като медицината например.

За свое удивление Джули чу собствения си тих, сподавен смях.

— О, мамо, благодаря ти.

— Това пък за какво?

— Задето не повярва нито за миг, че съм искала да се омъжа по сметка.

— Хубава работа! Аз съм убедена, че с баща ти сме те научили на нещо повече. А сега за пазаруването в събота.

— Но, мамо, току-що ти обясних. Няма смисъл да пазаруваме.

Госпожа Маршал изсумтя с досада.

— Джули, понякога ми се струва, че си паднала от Марс.

— Мамо!

— Та коя нормална, земна жена ще се откаже от пазаруване? За Бога, дете, нека се срещнем, както бяхме планирали — ще ти купим един-два нови тоалета, после ще обядваме заедно в някой хубав ресторант. Ще прекараме чудесно! Ще хвана ранния влак и ще те чакам пред „Фенуик“ в десет и половина. — И госпожа Маршал, по стар навик, затвори телефона, преди дъщеря й да е успяла да възрази. Джули обаче, по изключение, остана доволна, че не са й дали думата.

Излизането с майка й се оказа най-светлият момент сред отчайващите мрачни три седмици. При първа възможност Джули скъса унизителния чек на Робърт на малки парченца, сложи ги в един плик, взе такси и отиде до квартирата, където бяха вечеряли. Отвори й мъж на преклонна възраст.

— Да, госпожице? Мога ли да ви помогна?

— Бих искала да предам нещо на господин Донахю. Лично. — Тя показа плика, ръцете й, въпреки усилията, леко трепереха. Мъжът взе плика.

— За кого да предам, госпожице?

— Казвам се Джули Маршал.

Лицето му тутакси доби каменно изражение.

— За съжаление, господин Донахю не е вкъщи, госпожице Маршал.

Беше ясно като бял ден, че мъжът — навярно икономът — е получил изрични нареждания да не я пуска в къщата, ала беше твърде късно Джули да се тревожи за честолюбието си.

— А кога ще се прибере? — попита тя. — Не бих ли могла да се свържа с него по телефона?

В очите на иконома проблесна искрица съчувствие.

— Господин Донахю е извън страната, госпожице и не знам кога ще се върне.

— Е, благодаря ви, все пак. — Джули се изпъна с цялата гордост, която й бе останала. — Ще ви бъда признателна, ако се погрижите писмото ми да стигне до него.

— Лично ще му го предам, госпожице.

Дали Робърт бе получил скъсания си чек, или не — не последва никаква реакция. Не й се обади по телефона, престана да идва във фурната. Пам и Лора тактично избягваха да споменават името му. Мълчанието им бе почти толкова неприятно, колкото предишното добронамерено любопитство. Джули се чувстваше затворена в клетката на собствените си мрачни мисли.

Веднъж гостува на родителите си и остана до късно със сестра си и зет си. Бяха се върнали от своя меден месец със слънчев загар и доста привързани един към друг. Алис изглеждаше доволна от семейния живот, а Вики очевидно бе във възторг от новата си майка. Като ги видя тримата заедно, Джули окончателно определи отношение то си към Джон Фарингдън. Ако от мухата можеше да се направи слон, то „любовта“ й към Джон Фарингдън бе тъкмо това. Тя желаеше на сестра си дълъг и щастлив брак, но що се отнася до нея, не изпитваше ни най-малка привързаност към този мъж, за когото работата бе неизменно на първо място.

Колкото и нещастна да се чувстваше след раздялата с Робърт, прозренията за логиката на миналите й действия й доставяше известна утеха. Тя осъзна, че още като ученичка се бе мъчила упорито да се влюби в някой лекар с надеждата да угоди на близките си. И Джон бе последният в дългата редица от приятели, все свързани с лекарската професия.

Но защо любовта й към Робърт да е по-различна от онези нейни незрели увлечения, разсъждаваше Джули. В края на краищата, нито тя, нито Робърт можеха да претендират, че връзката им е била основана на взаимно доверие и искреност. По един или друг начин и двамата се бяха лъгали от самото начало. И въпреки това, интуитивно, дълбоко в себе си, Джули бе убедена, че любовта й към Робърт е истинска. Въпреки лъжите, на някакво първично ниво душите им се бяха докоснали. Затова и разривът й причиняваше такава болка. Затова всеки ден след последната им среща се чувстваше ограбена, наранена, сякаш се бе разделила не с Робърт, а с част от себе си.

Стана й още по-мъчно, като разбра, че не е бременна. Разумът й внушаваше, че една непланирана бременност не може да компенсира разбитата връзка, но обичта към детето на Робърт би облекчила острата болка от загубата на мъжа.

Както често в миналото, Джули намираше спасение в работата си. Една сутрин, след като се беше събудила по-унила от всякога и пристигна по-рано във фурната, теле фонът вече звънеше. Тя грабна слушалката и промълви задъхано:

— Ало?

— Казвам се Хариет Блейн — лична секретарка на председателя на „Браун и съдружие“ — рече високомерен женски глас и замълча, сякаш за да даде възможност на Джули да осъзнае високата чест, оказана й от такава важна особа.

Джули усети как устните й се изкривяват в усмивка.

— Какво мога да направя за вас, госпожице Блейн?

— На „Браун и съдружие“ им трябва изключително хубава, представителна торта за пенсионирането на председателя на Управителния съвет и ни препоръчаха вашето магазинче. Госпожица Блейн изглежда бе удивена от препоръката и още по-изумена, задето се е вслушала в нея. — Искаме да е на четири етажа с дебели блатове от кейково тесто, отделени с колонки в коринтски стил, с глазура от бит белтък, бяла украса по ръбовете и розички върху всеки блат.

— Розички? — повтори Джули, за да се увери, че е чула добре.

— Розички. — Тонът на госпожица Блейн не допускаше възражения. — Няколко дузини, разпределени в строга закономерност по всички етажи.

Твърде странна торта за нечие пенсиониране, помисли си Джули. Всъщност за сведение на високомерната госпожица Блейн, поръчката подозрително приличаше на уголемен, внушителен вариант на тортата, която Джули бе изпекла за сватбата на сестра си. Но тя нямаше никакво намерение да изтъква нецелесъобразността й пред всезнаещата госпожица Блейн. Вместо това, спомена невероятна сума и попита дали ще желае да види примерна скица на тортата.

— Няма да е необходимо, благодаря. — Госпожица Блейн дори не се изкашля, щом чу сумата. — Разчитам на вас да направите нещо наистина впечатляващо, госпожице Маршал.

— Може да бъдете сигурна, че ще дам най-доброто от се бе си. „Браун и съдружие“ ще имат торта за чудо и приказ.

— Ще ни бъде нужна за идния понеделник — рече госпожица Блейн. — През седмицата ще ви се обадя да ви кажа къде и кога да я донесете. Приятен ден, госпожице Маршал.

Работата по тортата й помогна да се разсее от безполезните въздишки по Робърт. Тя посвети дълги, ала ползотворни, часове на създаването на проекта, който точно следваше инструкциите на госпожица Блейн и същевременно съдържаше елементи на оригиналност с неповторимото групиране на розичките и изящната простота на украсата. Джули изпита гордост при вида на готовата торта, въпреки ясното съзнание, че най-забележителното й произведение е твърде неподходящо за целта, за която бе поръчано. Ала тя нямаше право да се бърка в работата на госпожица Блейн. Може пък оттеглящият се в пенсия председател на „Браун и съдружие“ да има особено предпочитание към розите? Да има уникална колекция в градината си, например? След тригодишен стаж в бизнеса Джули се бе научила да не подлага на съмнение по ръчките на властни натури като госпожица Блейн.

В понеделник вечерта, след като затвориха магазина, Джули и Пам натовариха тортата на едно такси и потеглиха към адреса, който им бяха дали. Пам подсвирна одобрително, щом спряха пред кованата ограда на четириетажна постройка.

— Хей! „Браун и съдружие“ трябва да са просперираща компания. С какво се занимават?

— Нямам представа. Госпожица Блейн не благоволи да ме информира. От тона й схванах, че всеки средно интелигентен човек би следвало сам да знае. — Джули вдигна най-малката от четирите кутии и се запъти към внушителното мраморно стълбище. — Стой тук, Пам, докато звънна на вратата. Къща като тази сигурно гъмжи от прислуга — ще ни помогнат.

Отвори й не иконом, а привлекателна жена на средна възраст, облечена в строг сив костюм.

— Добър вечер — поздрави Джули. — Трябва да доставя поръчка за четириетажна торта на „Браун и съдружие“.

— Вие ли сте Джули Маршал? — Жената имаше приятна усмивка и топли кафяви очи, в които проблясваше неприкрито любопитство.

— Да.

— Аз съм Хариет Блейн. Как сте, госпожице Маршал?

— Благодаря, добре. — В действителност госпожица Блейн съвсем не приличаше на чудовище, за каквото би я помислил всеки, ако я чуеше по телефона. — Къде ще желаете да оставя този блат? И бихте ли придържали вратата, докато двете с помощничката ми внесем останалите три кутии?

Хариет Блейн натисна няколко бутона върху електронното табло на стената.

— Джералд ще дойде само след миг и ще ви придружи до приемната — рече тя. — Там ще отнесете и кутията. Председателят иска лично да се срещне с вас, за да обсъдите предстоящия банкет. Аз ще имам грижата за останалите кутии и ще изпратя помощничката ви. А след разговора ще бъдете откарана вкъщи с една от личните коли на председателя.

— Ще кажа на помощничката си.

— Аз ще й кажа — прекъсна я рязко Хариет. — Председателят не обича да чака. — Блясъкът в очите й бе изчезнал и държанието й стана хладно и надменно както по телефона. Джули вече усещаше тежестта на кутията в ръцете си, ала реши, че трябва да се държи с достойнство. Един спор с опасната госпожица Блейн щеше да бъде само загуба на сили.

Джералд се появи във вестибюла след секунди. Оказа се млад мъж с джинси и памучна фланелка — далеч от традиционния образ на иконом, който Джули бе очаквала да види.

— Оттук, госпожице. Шефът е в приемната, в дъното на коридора. — Младият мъж почука на красива двойна врата, след което с мощен замах я разтвори.

— Господин Бакстър, младата дама, която искахте да видите.

Господин Бакстър?! Джули се вцепени. После Джералд леко я побутна и тя пристъпи в ярко осветената приемна. Сърцето й възвърна що-годе нормалния си ритъм, щом видя, че в стаята има един-единствен човек — мъж на преклонна възраст, разположен в дълбоко кресло, покрито с брокат. Господи! За миг си бе помислила, че ще види Робърт.

Старецът стана. Джули предположи, че наближава осемдесетте — очевидно не е бързал да се оттегли. Въпреки набразденото старческото лице обаче, стойката му бе изправена, а гласът — напевен и властен с отчетлив американски акцент.

— Благодаря, че дойдохте да ме видите, госпожице Маршал. Джералд, би ли взел тази видимо тежка кутия, за да я сложиш на масата? Благодаря ти. Моля те, предай на всички останали да не ни безпокоят в следващите петнайсет минути. Ако ме търсят по телефона, не съм вкъщи.

— Да, господине. — Макар да не носеше традиционната ливрея, Джералд изпълняваше нарежданията на господин Бакстър с възхитителна експедитивност.

Щом вратата се затвори, възрастният джентълмен се усмихна.

— Е, госпожице Маршал, наистина ми е приятно най-сетне да се запозная с вас. Да седнем. О, между другото, казвам се Робърт Бакстър.

Кръвта замръзна във вените й. Робърт Бакстър бе често срещано име, ала след неотдавнашното си преживяване тя вече не вярваше в съвпадения.

— Защо се интересувате от мен? — прошепна. — Кой сте вие?

Господин Бакстър се усмихна самодоволно.

— Аз съм много известен човек. Преди двайсет години бих се обидил, че не ме познавате. Но сега съм по-мъдър, по-толерантен. Възрастта ни дава поне това. Като нищожна компенсация, бих казал, за всичко, което взима.

— Не желаех да ви засегна. Извинявайте. Исках само да — Джули колебливо пое дъх. — Дали случайно не познавате човек на име Робърт Донахю?

— Съвсем отблизо, за беда. Той ми е внук. И е в такова състояние в момента, че да не си му насреща.

— Не е ли добре? — Джули сграбчи дръжките на стола.

Господин Бакстър я огледа с жив интерес, после отново се усмихна самодоволно.

— Физически е по-здрав от всякога. — Той изостави темата за внука си с махване на ръка. — А вие все още не знаете кой съм.

— Знам — отвърна Джули. — Вие сте дядото на Робърт. По майчина линия, предполагам, защото иначе фамилията ви щеше да бъде Донахю.

— Очарован съм, че свързвате името ми с моя внук, но Роби не е единственото ми славно творение. Имам и около четирийсет филма в Холивуд като режисьор. Някои от които доста успешни.

Джули усети как се изчервява от смущение. Не беше запалена по киното, но дори и тя бе чувала за Робърт Бакстър — носителя на най-много „Оскари“ за режисура и вечен съперник на Джон Хюстън.

— Простете недосетливостта ми — рече тя. — Доста съм разсеяна напоследък и просто не направих връзката. „Танцът на смъртта“ много ми хареса, а баща ми, който е лекар, веднъж спомена, че „Тиха улица“ е най-добрият филм, посветен на лекарската професия. Господин Бакстър се усмихна.

— Благодаря за милите думи. Това са два от любимите ми филми, от което заключавам, че имате отличен вкус. — Той стана и отиде до барчето, скрито зад вратичка от черешово дърво в дълбока ниша в стената. — Ще пиете ли шери, скъпа? Позволявам си го само когато идвам в Англия. Шерито преди вечеря е една от по-приемливите чудатости на англичаните.

— Благодаря. Малко шери наистина ще ми се отрази добре. — Джули потисна нетърпеливата си въздишка. Господин Бакстър бе очарователен човек. При нормални обстоятелства тя с удоволствие би разговаряла цяла вечер с него. Ала в този момент й се искаше да го засипе с въпроси за Робърт Донахю и най-вече да попита как би могла да се свърже с него.

Господин Бакстър й подаде изящна кристална чаша, пълна до половината с прозрачната златиста течност. Следвайки етикета, Джули се насили да зададе поредния учтив въпрос:

— Често ли идвате в Англия, господин Бакстър? — Къде е внукът ви, мислено додаде тя. Знае ли, че съм тук?

Господин Бакстър отпи от шерито си.

— За съжаление, не мога да остана по-дълго. Всъщност се оттеглих от бизнеса преди десет години, но никой няма да повярва, ако погледне графика ми.

— Вече сте се оттеглили? — недоумяващо попита Джули.

— Е, става дума за Щатите. Тук имам друга корпорация. — Отговорът му прозвуча уклончиво. Той допи шерито и се изправи. — Защо не ми покажете тортата, която поръчах? — предложи той. — Как сте избрали тази професия?

— Отначало беше като несъзнателна реакция: никой вкъщи не обичаше да готви, а аз мразех прегорелите ястия. Постепенно открих, че ми е много приятно да се занимавам в кухнята.

— А защо не сте се насочили към готварството, например?

— Първоначално учех за готвачка. — Джули повдигна капака на кутията и внимателно отмести слоевете на опаковката. — После разбрах, че печенето на хляб ми осигурява идеалната възможност да съчетавам удоволствието с работата.

— Как така?

— Като изпробвам най-различни рецепти с комбинирано брашно, за да съчетая полезността, от здравословна гледна точка, на едрозърнестия хляб с добрите вкусови качества на обикновения бял хляб. А сладкарството, от друга страна, ми дава възможност да създавам пасти и торти, с които хората просто си угаждат или отбелязват специални случаи. Като вашето пенсиониране, например.

— Разбирам. — Господин Бакстър се вгледа в тортата. — Без съмнение притежавате необикновен талант. Човек на моята възраст е видял повече торти, отколкото би могъл да запомни. Тази е възхитителна. Крайно неподходяща за по вода, разбира се.

— Аз най-старателно спазих препоръките на госпожица Блейн.

— Чудна жена е тази Хариет. Може черното да изкара бяло. — Господин Бакстър отново се загледа в тортата. — Прилича повече на сватбена торта. Май ще трябва да си остана на работа и да потърся друг повод за нея. Доста се поохарчих. Не ми се ще да я хвърлям на боклука.

— Няма ли да е по-лесно да поръчате друга торта, вместо да променяте плановете си за бъдещето?

Старецът не си даде труд да отговори на въпроса й.

— Роби беше в Щатите за две седмици — замислено рече той. — Върна се вчера сутринта в същото отвратително настроение, с което замина. Какво, за Бога, сте направили с внука ми, госпожице Маршал?

— Обичах го — тъжно промълви Джули.

Господин Бакстър изсумтя също както сумтеше майка й, когато едва се сдържаше.

— Сантиментални врели-некипели. Разделят се, а му викат „любов“. По мое време всеки разумен мъж си търсеше жена, която да може да готви и да ражда здрави деца. И толкова.

— Аз мога да готвя — плахо се усмихна Джули. — Значи внукът ви наполовина е изпълнил задачата.

— Навярно се е опитал да направи и някое и друго здраво дете, ако го познавам добре. Ха! Ти се изчерви. След петдесет години в Холивуд бях забравил, че има жени, които могат да се изчервяват без помощта на руж. — Господин Бакстър взе най-голямата розичка от тортата, пъхна я в устата си и я схруска с видима наслада. — Роби работи в момента в кабинета ми. Третата врата отдясно, ако случайно те интересува. Не бих се учудил, ако желаеш да го видиш. Доколкото схванах, се е държал като абсолютно магаре още от първата ви среща. Мислиш ли, че ще можеш да го вразумиш, преди да е влудил всички в къщата, а мен да е вкарал в гроба?

Джули пое протегната ръка на стареца.

— Благодаря — промълви тя. — Благодаря ви, че ни давате шанс да изгладим отношенията си.

Изведнъж сърцето й запърха от радост и вълнение, сякаш беше Дороти, озовала се в чудната страна Оз.

Лесно намери кабинета. Робърт седеше зад масивно бюро, отрупано с книжа. Беше си сложил очилата — явно му бяха нужни, когато четеше — а лицето му бе напрегнато от взиране. Нещо в стойката му обаче подсказваше, че е силно преуморен.

Сърцето й мигом подскочи. Толкова й беше липсвал през тези седмици, че едва сега разбра колко пуст и безрадостен е бил животът й без него, въпреки напрегнатата работа във фурната. Дебелият килим заглуши стъпките й и Робърт не я забеляза веднага. Беше стигнала средата на стаята, когато той вдигна очи. Джули спря.

— Здравей — тихо каза тя. За миг зърна радост в очите му. Ала той бързо се овладя и я изгледа с хладно безразличие.

— Не мисля, че имаме какво да си кажем.

— Толкова ли те е страх, Робърт? — Сега Джули го разбираше много по-добре, отколкото в нощта, когато се раз делиха.

— Изобщо не ме е страх. — Той замълча за секунда. — От какво да ме е страх?

— Не знам. От мисълта, че си се провалил с прибързаните си заключения. Или от това, че все още изпитваш някакви чувства към мен, въпреки убеждението, че трябва да ме ненавиждаш.

— Списанието беше недвусмислено доказателство, че си знаела кой съм.

— Разбира се, когато си свикнал да приписваш на хората най-черните помисли. И аз не вярвам, че апартаментът, в който вечеряхме, е истинският ти дом в Лондон. Но не избързвам със заключенията, че си мошеник и си ме измамил.

— Бяхме в апартамента на моя иконом, а иначе цялата къща е моя. Възнамерявах да ти кажа истината и много други неща, но тогава видях списанието. — Робърт свали очилата и раздвижи рамене, за да разсее болката от умората. — Как разбра къде съм?

— Дядо ти ме покани да дойда.

— И защо, по дяволите, дядо ми — Робърт млъкна и пребледня. — Ясно. Бременна си и искаш да ти платя за бебето.

Упоритият му отказ да я приеме такава, каквато е й причиняваше неизмерима болка.

— Не съм бременна — глухо рече тя. — Но дори да бях, детето ми нямаше да има нищо общо с такъв маниак на тема пари. Ти изобщо не познаваш хората, Робърт.

Напразно се беше надявала междувременно да е проумял, че тя никога не би се омъжила по сметка. Напразно се беше залъгвала. Джули тръгна към вратата, но се поизвърна и подхвърли през рамо:

— Излиза, че си прав. Няма какво да говорим. Сбогом, Робърт. Радвай се на милионите си.

С периферното си зрение тя долови някакво движение и преди да е посегнала към дръжката на вратата, Робърт стоеше пред нея, препречил пътя й. Поклати глава, сякаш безсилен да овладее чувствата си, после вдигна ръка и с безкрайна нежност погали младата жена по бузата.

— Не мога да те пусна отново да си отидеш — нерешително промълви той. — Глупак и страхливец съм, но не си отивай.

Тя затвори очи.

— Аз те обичам, Робърт, но любовта понякога не е достатъчна. Нужно е доверие. И уважение. За какво съм ти нужна, ако не ми вярваш? Само за леглото?

Той трепна.

— За леглото ли? Когато си до мен, в прегръдките ми, наистина изпитвам нещо неповторимо, нещо, което не съм изпитвал никога досега. — По скулите му изби слаба руменина, а щом заговори, тонът му бе почти циничен. — С други думи, физическото привличане е несъмнено.

— Ами, тогава да се забавляваме — подзе тихо тя, макар сърцето й да се свиваше от болка, защото не знаеше как ще реагира, ако той приеме предложението й. — Физическото привличане ще свърши работа. Без излишни емоции. Без обвързване. Без разбити чувства, когато дойде краят.

— Не, не искам това — смотолеви той. И я погледна с блеснали очи. — Ти ще ме научиш да вярвам на хората.

— Как? Като ти докажа, че нищо не е било нагласено? — Джули поклати глава. — Не мога да го докажа, Робърт, а и не желая. Ако изобщо ме познаваш, сам ще разбереш, че не съм те лъгала. А ако не ме познаваш, защо ще държиш на мен?

— Защото когато съм далеч от теб, всичко губи смисъл. — Робърт изглеждаше смаян от собствения си отговор, а Джули почувства искрица надежда да припламва в душата й. Тя вдигна ръка и нежно го погали по бузата.

— И с мен е така. Мъчително е да сме разделени, нали?

— Да, ужасно е. Господи, Джули, толкова ми липсваше през тези седмици. — Робърт покри ръката й с длан, след което властно притегли младата жена към себе си, прегръдката му бе като железен обръч. Джули усети устните му върху своите, трескави и жадни за близостта й. Тя им отвърна мигновено, ала, стаено нейде в страстта й, се роди и едно ново прозрение.

В професионалния си живот Робърт бе уверен, всемогъщ бизнесмен, ала в чувствата си към нея беше несигурен и раним, като всеки друг човек. Онази злополучна статия й бе разкрила, че е имал предостатъчно основания за циничното си отношение към парите и фалшивите женски клетви в любов. За Робърт върховната радост от бащинството неведнъж бе принизявана до скандални съдебни искове от алчни жени, които дори не бе виждал.

В началото на познанството им той я бе освободил от бремето на миналото, от въображаемите й чувства към Джон Фарингдън. Сега тя можеше да му се издължи за подаръка. Просто като го обича всеотдайно, без задръжки, като му покаже, че притегателната му сила съвсем не е в дебелата банкова сметка.

Тя се сгуши в обятията му и се зачуди как да го убеди в правотата си. После се досети колко малко думи й бяха необходими:

— Обичам те — каза Джули и вдигна очи. — Обичам те богат, беден, добър, лош, болен и здрав.

Той срещна погледа й и сините му очи засияха.

— И аз те обичам. — Изрече думите внимателно, сякаш проверяваше истинността им. После лицето му се озари от лъчезарна усмивка и той силно притисна Джули в прегръдките си. — Обичам те, по дяволите! Обичам те!

— Защо си толкова изненадан?

— Обичам те — сериозно рече той. — Ще се омъжиш ли за мен, Джули?

Тя се усмихна, преливаща от щастие, почти замаяна.

— Разбира се, че ще се омъжа за теб. Нима бих могла да ти откажа? Сватбената торта е готова, макар дядо ти да ме поизлъга, че била за неговото пенсиониране.

— За неговото пенсиониране ли? — Робърт гръмогласно се разсмя. — Този лукав мошеник никога няма да се оттегли. Ще дирижира масовката и на собственото си погребение.

— Тогава по-добре да не го запознаваме с майка ми, защото ще съберат хиляда души на сватбата. И духов оркестър.

— Мила, понякога е по-разумно да се примириш с неизбежното. След десетминутен разговор ще им остане само да уточнят броя на музикантите — петдесет или сто?

— Да отидем да му съобщим добрата новина — разсмя се Джули.

— Той сигурно ни слуша през ключалката.

— Тогава да му кажем каквото трябва. — Тя нежно обхвана лицето на мъжа. — Обичам те — извика.

— И аз те обичам.

Джули склони глава на рамото му.

— Но и сега нямаш основание да ми вярваш повече от преди — промълви тя, обзета от предишната тревога.

— Напротив. Взрях се в очите ти и бях принуден да ти повярвам. Когато каза, че ме обичаш, ти ми вдъхна увереност да се вслушам в собствените си чувства.

— Трябваше да ти се отплатя за подаръка — обясни Джули. — Ти ме накара да разбера себе си и близките си за първи път.

Силно почукване на вратата прекъсна целувката им.

— Вие двамата смятате ли някога да излезете оттам? Ех, младост, младост! По мое време щяхме да сме уговорили вече и сватбата, и сватбеното пътешествие, и обзавеждането на първата къща, вместо да стоим затворени в някакъв кабинет.

Робърт и Джули неохотно се отдръпнаха един от друг. Мъжът отвори вратата.

— Всъщност, дядо, разчитахме на теб да организираш сватбата. С помощта на майката на Джули, естествено.

— Тя вече чака на телефона — каза господин Бакстър. Робърт вдигна очи към небето.

— Питам се защо ли това изобщо не ме учудва?

Джули се подсмихна.

— Скъпи, ако имаш някакви предпочитания за духовия оркестър, сега му е времето да ги кажеш. После ще бъде късно.

Робърт я притегли към себе си.

— Да бъде най-големият и най-добрият — каза мило той. — Искам целият свят да разбере, че съм влюбен.

Старецът изсумтя, ала очите му бяха подозрително овлажнели.

— Врели-некипели. По-добре да поговоря с майка ти, Джули. Тя е наистина разумна жена. Напомня ми за моята скъпа съпруга.

— За коя от многото? — поинтересува се Робърт. Господин Бакстър изглеждаше обиден.

— Джули, направи на стареца една услуга и затвори устата на своя годеник за пет минути, докато се разберем с майка ти.

— С удоволствие. — Джули се повдигна на пръсти и обви ръце около врата на Робърт. — Целуни ме!

Разговорът на господин Бакстър и госпожа Маршал продължи близо час. Ала нито Робърт, нито Джули забелязаха.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.